Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

BB Easton: Kravaťák

Vydání první

Copyright © 2018 by BB Easton

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2413. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Suit vydaného v roce 2018

Český překlad © 2021 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Photography and Design by BB Easton

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1527-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1528-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

B B Easton

KRAVAŤÁK

POZNÁMKA AUTORKY

KRAVAŤÁK je dílo tvůrčí literatury faktu, vycházející z postav a událostí uvedených v memoárech BB Eastonové 44 kapitol o 4 mužích. Prostředí a mnohé ze situací vyobrazených v této knize sice odpovídají pravdě, ale jména a určující vlastnosti všech postav byly pozměněny tak, aby chránily identitu všech zúčastněných.

Věnováno tomu prevítovi Kenovi

ÚVOD

Plné přiznání: Nevím, co mě to sakra napadlo, když jsem usoudila, že je dobrý nápad dát každému ze čtyř kluků z mých memoárů 44 kapitol o 4 mužích vlastní knihu. První tři romány končí rozchodem a poslední, tenhle, je o nejnudnějším chlapovi v Americe.

On to taky ví. Když jsem Kenovi řekla, že potřebuju pomoct s nápady pro jeho knihu, tak se mi kurva vysmál – vysmál! – a odpověděl: „To tedy hodně štěstí. Jsem k posrání nudný.“

Jo, já vím, debile.

Tak co mám dělat?

Něco napsat musím.

Manželství a děti? Od toho tady vy chlapi jste? Šťastně až do smrti? Příběh o tom, jak se bláznivý spratek BB s růžovými vlasy zamiloval do oživlé panenky Kena, k zešílení prosté emocí? Fuj. Tak fajn. Povím vám, jak se to stalo, ale nezazlívejte mi, jestli vás to bude nudit.

Zazlívejte to Kenovi.

Stejně jako já.

ČÁST I

1

26. ledna 2003

Zadek jsem sice měla zaparkovaný na Jasonově elegantní kožené pohovce, ale moje myšlenky se nalézaly v prázdném bytě naproti přes parkoviště. V tom, který jsem kdysi nazývala domovem. V tom, kde jsem bydlela se svým přítelem, rockovou hvězdou Hansem, dokud jsem ho nenašla v posteli s jednou ze svých nejlepších kamarádek. V tom, který jsem na odchodu roztřískala a vzala s sebou všechno, co nebylo přibité.

No jo, možná jsem vzala i něco z toho, co přibité bylo.

Od toho pekelného rozchodu uplynulo šest týdnů, a i když jsem nebyla docela připravená znovu navštívit dějiště jednoho z nejhorších dnů mého života, můj přítel a bývalý soused pořádal večírek u příležitosti Super Bowlu a já se kurva potřebovala napít.

Jason bydlel v nejnovější, nejvyšší, nejnóblovější budově bytového komplexu Midtown Village. Jeho byt se honosil elektrospotřebiči z nerez oceli. V mém byly umakartové pracovní desky a apokalyptické množství mravenců. Během měsíců, které jsem strávila přecházením po vinylové podlaze a úvahami, kde je kurva zrovna teď můj přítel a spolubydlící, se stal Jasonův byt mým druhým domovem. Jeho přátelé se stali mými přáteli. A jeho měkká pohovka z italské kůže – útočiště kluků popíjejících pivo, mužů popíjejících double-malt skotskou whisky a jistého chlápka popíjejícího gatorade – byla daleko pohodlnější místo k trucování než prázdný byt.

Jason žuchl vedle mě na pohovku a objal mě kolem ramen. Voněl značkovou vodou po holení a nažehlené plátěné kalhoty se mu skoro nezvrásnily, když si položil levý kotník na pravé koleno.

„Chybělas mi, holka.“

Jason byl jen o tři roky starší než já, ale už vydělával šestimístné částky ročně v jedné IT firmě a o víkendech dealoval rekreační drogy, „aby nashromáždil kapitál na svůj start-up“. Já na druhé straně byla zchudlá vysokoškolačka, co pořád nosila tílka a vojenská bagančata, jako by devadesátky neskončily už před třemi roky, pracovala na částečný úvazek v Macy’s a nebyla schopná udržet si všech pět pohromadě ani natolik, abych se věnovala svému účesu. Zatímco jsem se těch posledních pár týdnů pilně věnovala tomu, abych se nervově nezhroutila, můj kdysi divoce platinový rozcuch přerostl v cosi, co se podobalo chundelatému dvoubarevnému žampionu.

„Já vím, chlape. Taky jsi mi chyběl. Díky, žes mě pozval.“

„Díky, žes přišla. Myslel jsem, že se bude muset stát sakra zázrak, abych tě sem zase dostal.“

Zahihňala jsem se. „Nemůžeš říkat sakra a zázrak v jedný větě. To kurva nedává smysl.“

„Ty kurva nedáváš smysl,“ odsekl Jason a zavrtěl hlavou.

„Úúúú… trhni si.“ Obrátila jsem oči v sloup, když do sebe obrátil obsah své sklenky jedním douškem.

„Jdu si dolít. Potřebuješ něco?“

„Ne, to je dobrý,“ usmála jsem se a usrkla ze své sklenice Johnnie Walker Red nebo Blue nebo Black nebo jakou barvu mi to kruci nalil.

Právě jsem se smířila s dlouhým večerem zírání na televizi, odmítání nestoudných sexuálních návrhů jeho podnikatelských kamarádů a předstírání, že vím aspoň něco málo o fotbale, když jsem postřehla něco u dveří.

Ne, ne něco.

Někoho.

Čas se zpomalil.

Neviditelný stroj na výrobu větru burácivě ožil.

A Jasonův nejnovější návštěvník vplul dovnitř s půvabem řeckého boha.

Nebo možná padlého anděla, vzhledem k tomu, co měl na sobě.

Jasonův záhadný host byl vysoký a štíhlý a oblečený od hlavy k patě v černém.

Shodil ze sebe černý vlněný kabát a přehodil ho přes stoličku v předsíni. Posunul si vyhrnuté rukávy černé košile o kousek výš nad lokty, čímž odhalil dvě pěkně vyrýsovaná předloktí. Košili měl zastrčenou do černých kalhot, které nepůsobily naškrobeně, ale měkce a visely mu ležérně nízko na bocích. A když se otočil a vyplul směrem k obývacímu pokoji, zvedl ruku a uvolnil si uzel módní úzké černé kravaty. Nad kravatou jsem s potěšením nalezla bradu, která by mohla konkurovat Kapitánu Amerikovi, perfektní lícní kosti a krátké světle hnědé vlasy, jež se vpředu nenuceně zvedaly.

Vypadal jako enfant terrible, co má dobrou práci a skvělé tělo, a já bych si rozhodně dala s někým takovým říct.

Zrušila jsem sebelítost, vcucla sliny zpátky do úst a vytvořila plán. Buď mu padnu k nohám a budu předstírat epileptický záchvat, nebo budu předstírat, že jsem se zakuckala, aby mi třeba provedl Heimlichův chvat. Ať tak nebo tak, určitě se bude nakonec domnívat, že mi zachránil život, a okamžitě mezi námi vznikne nezrušitelné pouto.

Užuž jsem se do toho chtěla vrhnout, když jsem uslyšela, jak Allen, jeden ze stálých návštěvníků Jasonova bytu, vykřikl: „Kene!“

Rozhlédla jsem se.

Kene?

Ken na mejdanu nebyl. To bych si všimla. Ken byl můj kámoš, co pil gatorade, nosil sportovní oblečení, pronášel vtipné poznámky, byl docela roztomilý, pokud jste si potrpěli na vymydlené sporťáky – což já si rozhodně nepotrpěla – a někdy se se mnou učil. Nebyl…

Spadla mi brada, když do obýváku vrazil Allen a sestřih podle rendlíku i velké brýle mu poskakovaly na hlavě, jak se řítil k Jasonovu nejnovějšímu návštěvníkovi s rozpřaženou náručí. „Pojď na mou hruď, brácho!“

Mark Mc-Grath-s-kravatou na poslední chvíli uhnul, čímž naprosto zhatil Allenův pokus popadnout ho do náruče, a ušklíbl se, když jeho podsaditý čtyřoký přítel málem vrazil do konferenčního stolku.

Kurva panebože. Je to Ken.

Zčistajasna jsem nevěděla, jak se chovat, co udělat. Ken byl můj kamarád. Měla bych být aspoň schopná říct Jak je?, ale jenom jsem tam seděla, dělala, že tam nejsem, a čekala na další známky kenovitosti.

Už se mu podařilo vyhnout se lidskému doteku jako nindža.

Velmi kenovité.

Šel do kuchyně a vytáhl z Jasonovy ledničky gatorade.

Super kenovité.

A když se ten debil, co vypadal jako model z časopisu, otočil a přejel pohledem obývací pokoj, zaculil se… na mě.

Celýýý Ken.

Předklonila jsem se a vzdychla se zasněnými srdíčky v očích, než jsem se rozpomněla, že bych se měla usmát nebo… něco.

Na pohovce nebylo místo, kam by si sedl, takže mi první popud velel vstát. Půjdu tam a popovídám si s ním. To bych mohla, ne? Jsme přátelé.

Vstala jsem a udělala tři kroky přes obývací pokoj, než jsem zpanikařila a nenadále provedla vpravo v bok a vyrazila zadními dveřmi na balkon. V lednu. Bez bundy.

Jako kurva blbec.

Atmosféra venku byla úplně jiná. Od stropu visely šňůry bílých světýlek a z Jasonových venkovních reproduktorů vyhrávala místní rozhlasová stanice alternativní rock. Zatímco uvnitř bylo hlučno a světlo a teplo a chaotično, venku bylo tma a zima a ticho a melodično. Právě končila zádumčivá skladba od Linkin Park, takže jsem se stočila do klubíčka na Jasonovu měkoučkou venkovní dvousedačku, zapálila si cigaretu z balíčku v kapse a užívala si tu chvilku, jak jen to šlo, přičemž jsem zvolna umírala na podchlazení.

Ta chvilka netrvala dlouho. Po prvních třech vteřinách poslechu další skladby už jsem uvažovala o skoku z balkonu. Jako by nebylo dost zlé, že jsem se odsoudila sedět venku v mrazu a zírat na byt přes parkoviště, kde šel celý můj život do hajzlu, vesmír se domníval, že bude absolutně k popukání, jestliže mě přiměje poslouchat „Padající hvězdu“ od Phantom Limb – píseň, kterou Hans napsal pro mě, když jsme spolu začali chodit.

Byl to jejich první a jediný rozhlasový singl. Nahrávací společnost Phantom Limb vyhodila brzy potom, co jsme se rozešli, kvůli nízkému prodeji alba, ale to místním rozhlasovým stanicím nebránilo hrát „Padající hvězdu“ kurva hodinu co hodinu.

Protože jsem neměla kam jinam jít, vzdychla jsem a vzdala se osudu.

Poslouchala jsem text, opravdu poslouchala, a bylo to, jako bych slyšela tu píseň poprvé. Nerozesmutnila mě. Po pravdě řečeno, rozhihňala mě. A pak rozesmála. A pak jsem si musela zakrýt pusu, abych se umlčela a mohla poslouchat dál.

„Padající hvězda“ nebyla žádný epický příběh předurčených osudů a životní lásky, jak jsem si namlouvala. Byla o dívce, která je předurčená k větším věcem než její milenec. Snažil se ji držet při zemi, ale nakonec explodovala jako supernova a nechala ho v prachu.

„Líbí se ti ta skladba?“

Nadskočila jsem, ruku pořád přitisknutou na ústa, otočila jsem se a uviděla Marka McKena, jak za sebou zavírá dveře. Měl na sobě kabát a v ruce nesl můj.

Po tváři se mi rozlil úsměv. Nevěděla jsem, koho vidím radši – Kena, nebo svůj kabát.

Ken mi podal mou lesklou červenohnědou bundu a řekl: „Je kapku frišno, nemyslíš?“

Vybuchla jsem smíchem a přitáhla na sebe bundu jako přikrývku. „Je frišno k posrání!“ chechtala jsem se.

Posunula jsem se, abych udělala Kenovi na dvousedačce místo, ale on se odebral na opačnou stranu balkonu, jako vždycky.

Nikdy se moc nepřibližoval.

„Takže jakou kapelu máš nejradši ty?“ zeptala jsem se a potáhla z cigarety, jako by mi nehrozilo, že mi umrznou prsty.

„Sublime,“ odpověděl Ken bez zaváhání.

Frk. „Sublime? Sklapni, kurva.“

„Co je na Sublime špatného?“

To myslí vážně?

„Nic,“ couvala jsem. „Jsou úžasný.“

„Tak co má být?“ Ken zvedl jedno obočí, opřel se o zábradlí balkonu a užíval si pohled na to, jak se svíjím.

Užívala jsem si pohled na to, jak se dívá, jak se svíjím.

„Ehm, oni doslova nezpívají o ničem jiném než o chlastu a kouření trávy.“

„A o dětské prostituci,“ dodal Ken s kamennou tváří.

„No jasně.“ Zahihňala jsem se. „Jak jsem mohla zapomenout na ‚Wrong Way‘?“

„To nevím. Je to v podstatě nejlepší skladba všech dob.“

„Hele,“ nechala jsem se znovu rozptýlit jeho vzezřením, „líbí se mi, co máš na sobě. Proč jsi tak nastrojenej?“

Bože, doufám, že to nevyznělo tak úchylně, jak mi to připadalo.

„Musel jsem do práce. V neděli mívám obyčejně volno, ale kupa debilů se ulila, protože se hraje Super Bowl, tak jsem tam musel na chvíli zajít.“

„To je nejspíš ten problém, když jsi šéf, co?“

Ken byl generální ředitel kina, ale odmítal mě pustit na nějaký film zdarma, protože jsem mu jednou řekla, že je sráč.

„Jo, zvlášť když jsou všichni tvoji zaměstnanci debilní teenageři.“ Ken se zaculil. „Bez urážky.“

„Posluž si,“ hodila jsem po něm polštář z Jasonovy dvousedačky. „Já nejsem teenager už kolik měsíců.“

Mířila jsem strašně špatně, ale Ken natáhl ruku a chytil střelu dřív, než přeletěla zábradlí. Ten pohyb byl tak nenucený, že by ho asi dokázal udělat i ze spaní. Ken se usmál a napřáhl paži, jako by mě chtěl tím polštářem praštit, ale jakmile jsem vyjekla a zakryla si obličej, jemně mi hodil polštář do klína.

Sráč.

Spustila jsem ruce, pokusila se na něj vrhnout pohled naser si a umři, ale jeden koutek mých úst tak docela nespolupracoval. Pořád se obracel nahoru místo dolů.

„S těmihle schopnostmi bys měl zkusit Cirque du Soleil.“ Zakroutila jsem očima a předstírala, že na mě jeho reflexy bývalé fotbalové hvězdy neudělaly takový dojem, jak tomu bylo ve skutečnosti. „Pak už bys nemusel pracovat s teenagery.“

„Jo, akorát s komedianty, co neumějí anglicky.“

„Prosím? Ti lidé jsou umělci, pane.“

Ken mě minutku pozoroval s pousmáním a pak se zeptal: „Bylas tam?“

„Kde? V Cirque du Soleil?“ Slyšela jsem, jak mi začíná stoupat tónina hlasu. „Panebože, to je jakože moje nejmilejší věc na světě. Odcházím odtamtud a připadám si prostě tak… já nevím… pitomá? Nebo nekreativní, nebo tak něco. Ty věci, co dělají, to, co si dokážou vymyslet, je prostě… Viděls je?“

Ken pobaveně pozoroval mé nadšení, pak zavrtěl hlavou.

Zajíkla jsem se. Slyšitelně jsem se zajíkla. „Panebože, Kene! To by se ti strašně líbilo! Miluješ umění a hudbu a Evropu – chci říct, očividně je nemiluješ, protože nemiluješ nic, ale…“ Ken se široce usmál mému obvyklému dloubnutí. Byl to vtip, ale pravdivý. Ten hajzlík nebyl zapálený pro nic, leda pro unikání před zábavou. „To všechno to je, ale lepší! Jezdí sem každé jaro! Měl bys na ně jít!“

„Možná na to mrknu.“ Kenův obličej naznačoval, že na to nemrkne.

„Panebože,“ zasténala jsem a pak se přihlásil o slovo Johnnie Walker v mém krevním oběhu. Namířila jsem rozžhaveným koncem cigarety přímo na jeho culící se obličej. „Nepůjdeš tam, protože to stojí peníze!“

Ken se rozesmál, opravdu rozesmál, a mně se chtělo zvednout ten zvuk nad hlavu jako vítěznou trofej.

„Já zapomněl, že mluvím s budoucí psycholožkou,“ chechtal se.

„Poslyš, kámo, ty tam půjdeš, i kdybych za tebe měla zaplatit sama.“

„Tak jo.“

„Tak jo.“

Počkat. Cože?

Mezi Kenem a mnou zavládlo podivné ticho, právě když začali hrát „With Arms Wide Open“ od Creed.

„Ježíši. Typické ukňourané rockové hvězdy.“ Seskočila jsem z dvousedačky a udělala pár kroků směrem ke Kenovi, abych odcvrnkla nedopalek cigarety dolů na parkoviště. „Jdeme.“ Popadla jsem ho za klopu vlněného kabátu; připadalo mi, že důvěrnější dotek by mi nedovolil. „Tohle už nevydržím.“

Ken se ochotně nechal odtáhnout zpátky do bytu a já si v duchu udělala poznámku.

Divný ohledně objímání. Nevadí mu nechat se vláčet jako pes na vodítku. Zajímavé.

Jakmile nás Jason uviděl vstupovat, přihnal se, jako by nastala sakra nouzová situace. „Kene! Kene!“ Zastavil se přímo před námi, funěl a oddechoval. „Jak se jmenuješ příjmením, brácho?“

Byla to bizarní otázka, když ji položil takhle z čistého nebe, ale jakmile ji Jason pronesl, došlo mi, že chci znát odpověď stejně naléhavě jako on. Všechny buňky v mém těle se předkláněly a poslouchaly, jako by se nám Ken chystal sdělit vítězná čísla z loterie. Jako by objevil recept na pivo bez kalorií. Jako by to, co teď vypustí z úst, aťsi to bude sebevíc ošklivé nebo nevyslovitelné nebo bez samohlásek, mělo být jednoho krásného dne i mým příjmením.

„Easton,“ řekl.

Easton, pomyslela jsem si. To se mi líbí.

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

POZNÁMKA AUTORKY

Věnování

ÚVOD

ČÁST I

1