PETRA NACHTMANOVÁ

TANEC LETNÍCH PAPRSKŮ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2020

© Petra Nachtmanová, 2020

Vydalo v roce 2020 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 31. a 23. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Suite Six Studios

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-45-8 (epub)

ISBN 978-80-88272-46-5 (mobi)

Tanec letních paprsků - 1. kapitola

V lese se stmívá. Šero postupně otevírá pokoje neklidných zvířecích světů, obývajících příbytky tisíců plus dva. Denně čekají, až černá obloha překryje sluneční svit, potom začne jejich vláda. Já jsem královnou tichého hltání zvířecích a ptačích dobrodružství! Já se nacházím na vrcholku hory a vidím, co spěchající člověk míjí...

Chytá mne fantazie. Vtahuje hluboko do sebe. A já? Hmm. Ta vůně jehličí, listí a lesních plodů. Kolem vše šumí a houpe mě při snění. Chci se stát vílou!

Tančit bosá v trávě, vzhlížet ke svitu Měsíce a omámit okouzlujícího prince.

A jé je! Patnáct let a totálně praštěná!

Princ v lese? Možná myslivec, pytlák nebo vraždící maniak. A vůbec! Já přece o kluky nestojím. Mám čas. Moře času. Plné piknikové košíky času na první lásku. Najde si mne. Najdu si ji a nepustím ani o krok dál! Zatím skutečně není koho lovit. Někteří kluci jsou fajn. Fajnové pocity na lásku století nestačí. Chci víc. Mnohem víc.

Proč si šeptám o nesmyslech citového vnímání? V tuto hodinu je lepší se nechat omámit zrakem. Skutečně se vynořují, když usínáme, a léčí, když stražíme oči? Jejich způsoby se po staletí nezměnily. A naše? Vlastně také ne. Stejná nenávist, touha, láska i strádání.

Občas v luxusnějším balení... pššt!

Věřte mi – zajíc, liška, výr, kanec, jelen, jezevec a jim podobní umí zachránit člověka. Pokud se dobře dívá. Kdo ví, co všechno se může ještě v okolí promenádovat.

A já se dívám. Tiše, ostražitě a takřka bez dechu. My dva lidé, tvářící se tajemným posláním, jsme se právě před půl hodinou vyškrábali na posed, abychom nepropásli začátky odpočinku bytostí ze zvířecí říše. I já sem chodím odpočívat. Teplý letní den umoří každého, i když vnitřně se cítím neobyčejně svěže! Mne dnes totiž rozradostnil konec základní školy.

Hurá! Řítím se do zběsilé dospělosti.

Patnáctka na krku se mi líbí. Odpoledne jsem se spolužáky slavnostně zapila devítku a po prázdninách frrr! Kam jinam by mohla Eliška Mojmírová alias

liška Elí odletět? Vydá se na Libverdu do Březin u Děčína, do zemědělské školy! Potom zkusím nějakou lesní nástavbu nebo vysokou.

Chci být lesu a celé přírodě maximálně užitečná.

Moje delší vlasy, zelené oči a dvě nepatrné pihy na tvářích se rády zamotají k dřevorubcům, do ekologie nebo uznávané světové organizace na pomoc přírodě. Hlavně, abych nemusela sedět v kanceláři a dělat statistiky! Kolik stromů se nasázelo, kolik pokácelo nebo uhořelo, to ne! Služba firemní ťukačky písmen na papíry by se mi stala pořádně krutým trestem.

Naštěstí to nikdy nedopustím. Budu bojovat celým srdcem...

„Dědo, proč vůbec nosíš do lesa flintu? Pucuješ se s ní, bedlivě prohlížíš a stejně nikdy nevypálíš.“

„Na naši ochranu.“

„Co vím, tak jsi za celých mých patnáct let nevystřelil. Nikdo na nás nezaútočil, nikdo nás nechtěl unést, ba ani se zmocnit mysliveckýho klobouku se sojčím pírkem.“

„Za mých bezmála sedmdesát jsem celkem třikrát potřeboval střílet a usmrtit! Bohužel jsem u sebe neměl žádnou střílející pomocnici. Občas toho dost lituju.“

„No jo, dřív... Bál ses režimu. Dneska je všechno jiný, barevnější, hmatatelnější a uvolněný.“

„Uvolněný, až padají z vybojovanýho míru kalhoty do bahna. Hele, ty moje holka sladká, nevíš, že od patnácti roků výš tě musí někdo chránit?“

„Spíš do patnácti, ne? To jsem byla malá holka.“

„Na malý si hned tak někdo netroufne, ale na velký skoro každý a bez výčitek svědomí.“

„Každý? Dědo, přeháníš!“

„U hodně a normálně hezký holky na to sázím krk. U míň šmankovní a ošklivek přiznávám omyl.“

„Tak to mám štígro. Já se budu do velký krásy ještě dlouho rozvíjet a v normální kráse se nepoznám.“

„To říkáš proto, abych neměl pravdu. Ale já tě stejně před padouchama budu bránit.“

Zasmála jsem se. Děda v rytířské zbroji! Jenom představa, že vyskakuje do sedla koně, mne rozesmála. Myslím si, že si užije klidné stáří bez westernových a jiných hrdinských činů. Liška Elí umí totiž sama dost tvrdě ječet, škrábat a kousat!

„A vůbec, já už si střílení užil až dost. Teď vyčkávám, čím mě ti netrefení obšťastní. Vzala jsi dalekohled?“

„Jasňačka. Na, vem si ho,“ otočila jsem se napravo a z podlahy sebrala optický přístroj. Děda si ho okamžitě přisunul k očím a zaostřoval. Stačila chvilka a zaměřil se na jedno místo. Spokojeně zamručel a předával mi přibližovadlo.

„Honem. Vystřídej moje kukadla za svoje. Vidíš? A pak, že není les nádhera,“ šeptal mi a spokojeně si mnul prsty levačky. Napínal krk a čekal, co ze mě vypadne.

Já se dívala a chvíli neměla slov. Dodnes jsem nevěděla, že volavka si chytne myš a pozře ji celičkou. Spolkla ji jak malinu a poklidně vzlétla.

„Vidělas tu nádheru?“ šeptal znovu děda.

„Nemáš ještě přídavek z jinýho soudku?“

„Zapátrej sama. Máš lepší oči.“

Přikývla jsem a on se plesknul na krk.

„Krvesavci! Dneska nás vyždímou.“

„Hlavně ne do dna. Nerada bych trčela na nemocničním lůžku a žadonila o pořádnou transfúzi krve.“

„Nechci sejčkovat, ale vypadá to na útěk z pekla.“

Měl pravdu. Peklo začínalo přitápět. Bzučení zesilovalo, jak se jich tady během chvilky sešlo mraky. Komáři pronikli na území čtyř, tmě nepřizpůsobitelných očí, a vyžívali se v pochoutce. Klid večera se proměnil v plesky, třesky a nadávky. Menší rámus se střídal s tichem. S chvilkami, kdy jsme se snažili přivyknout. Občas to bylo možné. Ne dnes! Přítomný komáří nálet patřil k těm, které vyháněly oběti z místa činu. Zatím jsme ale ústup statečně oddalovali. Děda zašmátral v kapse, kromě kapesníku vytáhl papírovou ruličku. Nijak se nerozmýšlel a vtiskl mi ji do dlaně.

„Málem bych zapomněl. Eliško, to je pro tebe.“

„Tisícovka?“ užasla jsem, ale po chvilce zkoumání zjistila, že ne jedna, ale dvě! „Dvě tisícovky? Dědo, moc díky, ale naši...“

„Naši, naši... a co já? Nejsem snad rodinný druh?“

„O tom není pochyb, že jsi nefalšovaný Mojmírovec. Jenže jsem dostala příkazy z důležitých míst. Nemám si od tebe brát peníze. Zákaz je zákaz.“

„A proč, prosím tě? To mohla vymyslet jenom tvoje máma. A sama nikdy neodmítla. Jó, přetvařovala se, že nechce ani minci, ale jak uběhlo patnáct minutek, brala všema deseti. A babička? Kolik ta jim nastrkala do kasiček. Copak tě trestají, že ti zakazují něco, co jim samotným sladce vonělo? A vůbec, zákazy se vymýšlí od toho, aby se porušovaly.“

„Mamka nezapírala. Přiznala se, že skákala radostí za každou kačku. Jenže pak dodala, že to bylo dřív, když ještě babička žila a ty jsi pracoval. Teď ti zbejvá akorát ten důchod, co zvyšujou o stovku, když zdraží zboží a službičky o tisícovku.“

„Do hrobu si penízky nevezmu. Ani korunu, copak jsem ulítlej? A kdo to kdy slyšel? Vnučka, aby si nebrala nic od dědy? Na ten pitomý zákaz zapomeň a mamce řekni, že jsem tě ukecal stejně jako vždycky ji.“

„Jo, řekne, že to je sice hezký, ale že si brala koruny, a ne tisíce.“

„Dnes je jiná doba. Prachy se musí točit větší rychlostí stejně jako kola aut. A strč si to už k sobě do kapsy u kalhot. Nechtěj mě naštvat. Do těch kapes těsných džínsů se ti stejně nic jinýho nevejde než papíry.“

„To by ses divil, co tam narvu.“

„Já vím. Jsi po mně, umíš si poradit v každý stísněný situaci.“

„Tak tisíckrát děkuju. Dědečku, jsi moc hodný, ale budeš mít na léky?“ zeptala jsem se starostlivě, protože jsem si nemohla nevšimnout jeho léků na předpis a doplatků na krabičkách. Mamina mu je nechávala v kuchyňské lince, hned vedle vánočních talířů. Zabraly čtvrtku poličky.

„To víš, že jo, holka zlatá. Přece neumřu dřív, než uvidím pravnoučata.“

„Hmm. To ti nezbyde nic jinýho než se dožít rekordního věku.“

„To si piš! Jau.“

„Dneska dost štípou, co? Když už kleješ i ty, tak se líhne pohroma. Asi letní idylku vzdáme.“

„Je to boj. Schválně, kdo s koho?“

„Vedou! Přesný číslo neznám, ale rozhodně my dva máme nulu ve velkým balení.“

Komáři se začínali podezřele rychle stěhovat nad území pozorovatelny. Navíc kousací mušky všudepřítomnušky nezůstaly pozadu. Oba jsme si přestali šeptat. Umlčela nás bojová pohotovost. S komáry je to na dvě věci. I když plácnu deset jednou ranou, usedne si na mě nová rodinka a jistě se děsně chechtá, jak se oháním rukama sem tam.

„Nevzala jsi nakonec ten malý odpuzovač v zelený tubě?“

„Myslíš tuhý deodorant proti hmyzu? Natřeš si nohy, krk a cokoliv, pak přestanou lítat?“

„Mamka přípravek vyzkoušela, že jo? Jenže já si toho při odchodu nevšimnul. Je to mrňavý a nenápadný.“

„Ona uklízela a šoupla to pod dřez, k čisticím sajrajtům. Si nemysli, nevyzkoušela to. Tvrdila, že jo, ale o účincích jí řekla teta Mirka. Pochybuju, že na Mirku podobná věc zabrala. Obě podlehly reklamním trikům a machrujou.“

„No jo, reklamy. Člověk na ně čučí od rána do večera, pak mu z toho hučí v hlavě. Sakra! Zase jeden pěkně bodavej.“

„Bodavá! Nedávno jsem se dozvěděla, že ty menší samičky komára jsou žíznivkyně po krvi a koušou, ale samečkové patří k mírumilovným a nejspíš někde chrupkaj, protože mi připadá, že lítají samý ženský.“

„Ženský vždycky víc jančily. S tím nic nenaděláš. Eliško, tak jsem vlastně vrah. Asi kolikrát zabíjím i ty, co okounějí a neprahnou ani po kapce krve. Ale kdo by lupou zkoumal, jestli je to on nebo ona. Museli by nějak odlišně blikat.“

„Blikání spolu se štípáním a šla bych do mdlob. Vzal bys je do mikroskopu a při badatelský činnosti rovnou usmrtil něžným dotykem. Au! Oni ti určitě odpustí.“

Děda se plácal a oháněl hlava nehlava. Já ho napodobovala. Kdyby nás někdo natáčel na kameru, mohl by to klíďánko vysílat s titulkem: „Tanec šílenců“. Vydržela jsem přesně další dvě minuty. Pak jsem opatrně zapištěla, abych splynula se zvuky lesa a nikoho nevyplašila, a lezla úprkem ze žebříku. Děda se nedivil, ale ani nesmál. Sotva jsem se dotkla nohama pevné země, následoval mě.

Nečekala jsem na něho. Rozeběhla jsem se a ze všech sil utíkala k domu přes pole, kousek lesní cesty, lesík, křoví a ještě jednu louku. Za běhu jsem se povzbuzovala: „Do toho, Eliško! Posledních pět set metrů a zvítězíš!“ Hlasitě jsem oddechovala. Tváře jistě nabraly rudnoucí zjev, ale komu to ve tmě mohlo vadit? U branky jsem se pár vteřin v předklonu vydýchala. Potom si ze zvyku očistila boty o rohožku, sáhla na kliku a jedním plácnutím pravačkou zapnula světlo na chodbě.

Vzala jsem si pantofle, dostala dech do maximální kontroly, popošla zpět a znovu vykoukla dosud otevřenými dveřmi ven. Zaostřila jsem a snažila se najít dědu v té tmě tmoucí. Přece jenom je už v letech. Sotva jsem pomyslela, že by se klidně mohlo něco stát, zahlédla jsem ho vycházet z křovisek na louku. Děda je rychlík! A já šnek. Myslela jsem si, jak rychle jsem letěla, ale děda by si to se mnou mohl klidně rozdat v rychlostní chůzi. Rozsvítila jsem mu ještě světlo venku a šla vstříc probuzeným hlavám rodiny.

„Čau vespolek,“ pozdravila jsem nahlas, když jsem vešla do zářivkami osvětlené kuchyně. Mamka myla nádobí. Táta seděl na židli u jídelního stolu a četl noviny. Já se vrhla na průzkum ledničky, abych našla parádně studenou vodu nebo džus.

„Jste tu nějak rychle. Co se stalo?“ zajímal se taťka, aniž by zvedl oči od tiskařské černě a přerušil nápor nových událostí z domova a ze zahraničí.

„Co by, nic.“

„Nic se děje furt, koukám.“

„Fajn. Náhodou se něco stalo. Volavka spolkla myš a uletěla. Minule liška přinesla v tlamě slepici, co ještě kvokala. Ale to jsem vám už povídala, že jo?“

„Já se dokonce vydala po slepičích stopách. Nikomu ze vsi nepatřila. Ta potvora ji asi sehnala v Kutěnicích, nebo Nové Otočnici,“ ozvala se mamka důležitě a táta zašustil novinami a obrátil stránku.

Než se pustil do další série čtení, nedalo mu, aby si trošku nerýpnul.

„Vona má ta liška slepice přímo u čumáku a bude lítat o kilometry dál. Pche!“

„Co by nelítala? Lišky běhají rády. Nezlenivěly jako lidi. Pořád se promenádují tady i tam.“

„Tys přece nikdy lišky nestopovala, jak svoje tvrzení dokážeš? Heleď, dřív se lišky musely snažit rychle utíkat, protože se to tady hemžilo samými nepřáteli, ale dneska? Občas si jednu trefí myslivec, možná pytlák pro radost. A jinak? Lišky si klidně můžou roztáhnout deku u vody a opalovat se. A vůbec, netvrď mi, že se s ní táhla odněkud z dálky, když Eliška slyšela, jak ještě kvoká. Kvokala bys po několika kilometrech v liščí tlamě? Přísahám, že bys ani nepípla!“

Usmála jsem se a posadila s plnou sklenicí ke stolu. Podobné debaty rodičů mě docela rozesmívaly, a tak jsem si nenechala ujít pokračování.

„Já bych se dávno osvobodila, abys věděl.“

„Vypadla bys lišce a počkala u cestičky na vlka. Já vím.“

„Ty abys neukázal mužskou ješitnost. Ženský dokážou věci, o kterých se vám chlapům ani nesnilo. Z naší vsi fakticky žádná slepice nezmizla. Mám to od místních drben. Udělaly menší průzkum a liška byla očištěna od hříchu. Nikomu se nic neztratilo.“

„Nějaký starouš už je nepočítá. Vem si dědka Drábků. Ten neví, která bije, ještě aby počítal slepice. Ráno jsem ho zase nakládal za vsí a odvážel domů. Povídám mu: „Kam jdete, pane Drábek?“ A on na mě, „Chlapečku, promiň, musím na vojnu. Zase mě povolali, neřádi.“ Člověk, aby se bál zestárnout, aby nedopadnul tak bídně, že si ani na mžik nevzpomene, že má pár metrů za zády vlastní dům, na kterým se celý roky dřel jako kůň, aby si ve stáří užil klidu.“

„Ještěže ten tvůj táta je na tom dobře. Kde vůbec zůstal? Chtěl ohřát šunkofleky, až se vrátí. El, dáš si taky?“

„Ne. Nebo trošku.“

„Tak jo?“

„Jo, mami, trošku mi ohřej,“ poručila jsem si líbezně a sotva se otočila zpět ke stolu, taťka se ujal poučovací řeči.

„Hele El, jsi celkem dospělá. Povídám ti, jestli já nebo máma dopadneme jako Drábek, chytni jednu brokovnici a odstřel nás. Bez milosti a soucitu! Napíšu ti na náš odstřel zvláštní povolení.“

„Táto, neříkej jí takový věci.“

„Proč ne? V patnácti dávno protrhla hranice všech tabu. Ona tomu rozumí, viď?“

„Jasně, tati. A ještě před tím si udělám myslivecký zkoušky, abych náhodou neminula správný cíl.“

„Eliško, a abych nezapomněla, až vypravím Káťu k moři, pojedeš se mnou do města a vybereš si něco za vysvědčení. Vybrala bych něco sama, ale takhle předejdu zklamání.“

„Díky, mami.“

„Řekni jí za kolik. Copak takhle může přemýšlet, co si pořídí? Berušku do vlasů asi těžko.“

Táta vedl večerní humoriádu. Normálně jsem se chechtala přímo od srdce.

„Prachy nejsou žádnou třináctou komnatou. Roztoč dva tisíce korun!“

„Skvělý!!! Díky moc. Díky, díky, díky! Letošní rozlučka školačky mi vynesla slušný odměny.“

„Copak? Děda mě předběhl v nadělování?“

„O chvilenku. Hlavně nevyzvídej, kolik dal. Neřeknu! Znám tě, zamyslela by ses a pak mi snížila prémie, abych tolik nerozhazovala.“

„Proboha, kolik ti dal, že s tím děláš takový tajnosti?“

„Neřeknu! Ne, a ne, a ne! Maminečko, ale jinak tě mám moc ráda.“

„A dobře děláš! Nic tý naší mámě neprozrazuj. Vezmi si příklad ze mě, nechám se uškemrat a vysolím na stůl plný kapsy. No a pak nemám ani na pivo.“

Mamka se na tátu líbezně usmála a pohrozila mu prstem, aby neplácal nesmysly. Mezitím na chodbě zavrzaly dveře. Hned nato se objevil v kuchyni děda. Usmíval se od ucha k uchu a zvesela se přitočil ke sporáku.

„Tak jsme zdrhli. Ta hmyzí havěť je pěkně nenažraná.“

„Táto, ohřeju vám jídlo. Kolik toho chcete?“ zeptala se rázně mamka a otočila se pro utěrku. Zároveň švihla okem po dědovi a protočila oči hrůzou. „Jéžíši, to si ty boty nemůžete přezout? Já před dvěma hodinama vytřela podlahu.“

„Hani, venku je sucho.“

„Mami, venku je fakticky sucho.“

„Já z vás uschnu!“ zhrozila se a zanadávala, když navíc zjistila, že jsem se sice přezula, ale do pantoflí na dvorek.

„Radši běžím do sprchy a spát,“ prohlásila jsem se smíchem a vrhla se ke dveřím.

„Počkej, co to jídlo? Už jsem ti nandala.“

„Nějak mě přešel hlad a na chutě se nemá dát, prohlašují to odbornice na zdravou výživu.“

„Kecko! Co s tím jídlem tedy?“

Pokrčila jsem s úsměvem rameny a rychle zmizla za dveřmi. Šla jsem vzorně k botníku, sehnula se a hledala svoje pantofle na doma, abych si je prohodila nahoru do pokoje. Podezírala jsem se, že mi zůstaly v pokoji. Jistota se mnou ale moc necloumala. Mezitím jsem si vyslechla zbytek rozhovoru a prosklenými dveřmi zahlédla, jak si děda sedl ke stolu a dostal pořádnou porci.

„Tak tu Elišky porci nech tady. Já ji sním, když drží půst,“ ozval se soucitně táta.

„Nenandávala jsem ti náhodou před hodinou vrchovatý talíř?“

„Brambory brzy vytráví.“

„Jste do jednoho nenažraní a nevychovaní! Eliška zítra vytře sama tu podlahu. S dědou je spolčená, tak po něm i láskyplně vypulíruje lino a dlaždičky. Že jo, tatínku?“

Dědu jsem nezaslechla nic odpovídat. Když se mu něco nezdálo, dělal, že neslyší. Já se ušklíbla, pozdvihla na projev protestu obočí vzhůru a vyběhla po schodech do patra. Naučeně, tiše jako myška, co místo písknutí nesměla ani vrznout. Pro klidný spánek obdivuhodné sestřičky, pětileté Kačky!

Prozatím jsme jako správné sestry obývaly společný pokoj. O letošních prázdninách se ale mělo všechno změnit. Dědeček mi uvolní starou ložnici v přízemí. Říkal, že mu stejně jedna místnost stačí, abych se tam uhnízdila natrvalo. Velkorysá nabídka se ovšem pár let odsunovala. Nic o vlastním soukromí nedostávalo smysl dřív, než bude mít někdo čas pohnout tím objemným těžkým nábytkem a ostatními krámy, které se tam za ta léta, co babička nežije, uskladnily.

Přes letní prázdniny má stejně bydlení úplně jiný ráz. V létě si hovím v křesle v přesličkách. Ve starém kousku nábytku, který někdo odhodil na tajném místě v lese. Roste tam hodně přesliček, kapradí a já. Na kůře smrku mám metr, jak já a Kačka rosteme. Pod ním položené křeslo a vedle polorozpadlá chatrč, kam kromě mě, sestry a kamarádky Dorky Ledecké nikdo nechodí.

Uvnitř udržujeme „útulno“. Máme tam stůl, dvě židle, vázu se sušenými mochnami, záclonku ve ztrouchnivělém okně. Něco těžko opravíme – pár děr na střeše. V jedné části docela dost zatéká, ale já si s tím poradila klasicky – starými hrnci. Ty samozřejmě v případě nepotřeby schovávám pod velkou polici se záclonkou, aby nic nenarušilo príma atmosférku.

Občas tu zametám. Poprvé, když jsem sem náhodou zavítala, tak jsem vymetla myší hnízdo a stovky pavučin s pavouky. Od té doby se tady natrvalo nikdo živý neusadil.

Loni jsem do svého tajemství „pohádkového domečku“ zasvětila Kačku, aby nesmutnila, že letím na čtrnáct dní s babičkou a dědou z Prahy na Ibizu, a ona ne. Letos ví, že jí přesně za dva dny čeká podobný zámořský let, ale na Kanárské ostrovy.

Sesterská spravedlnost musí být. Káťa je letos starší a já už moc mladá, tvrdí babička, co nechce riskovat, abych se zapletla s nějakým prohnaným cizincem. A vůbec nepomáhá ujišťování, že mne prostě a jednoduše dosud láska nenalákala žádným způsobem.

Těžko se v dohledné době vynoří kluk, který začne bez milosti okupovat moje dívčí sny.

„Holka, to je hned,“ povzdechla si pražská babička a natrvalo uzavřela kapitolu dalšího letu k moři. Naši mne vzápětí ujišťovali, že jestli bude všechno v pohodě, tak se příští rok vydá celá rodinka. Jsem ale zvědavá, kdy odloží starosti se sušením sena, krmením slepic a králíků. A také péči o dědu. Ono to nebude vůbec jednoduché si někam zmizet na dva týdny.

Konec ukázky

Table of Contents

Tanec letních paprsků - 1. kapitola