PETRA NACHTMANOVÁ

MALÍŘŮV ANDĚL

Edice PETUNKY

Huntířov, 2021

© Petra Nachtmanová, 2021

Vydalo v roce 2021 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 37. a 27. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Valdas Miskinis

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-53-3 (epub)

ISBN 978-80-88272-54-0 (mobi)

1. kapitola

Juan Pablo Mariňo zavrtěl hlavou a pološeptem si přiznal, že se mu krásný letní den vysmívá. Ano, úplně jednoduše. Hlavní šaškovská estráda nastala bezmála před půl druhou hodinou, kdy si mozek začal omílat dokola jedinou větu: „Dokud nás smrt nerozdělí, andílku!“

Dokud nás smrt nerozdělí, andílku, andílečku...

Nemohl se té odporné věty zbavit. Vracela se stále silněji, až se přistihl, že si ji sám šeptem předříkává.

Sobotní den začal zcela normálně. Jakmile se ale krátce po poledni vydal na jindy zcela nezáživný nákup, začal proti vlastní vůli nervóznět. Nejdříve zaparkoval půl roku nového osobáka před hypermarketem. Když svižně vystoupil, šlápl pravou nohou tak nešikovně, že se rozplácl na zemi před řadou aut.

V lidech se nezklamal, šklebili se mu! Raději bez jediného zaváhání vstal a odebral se na únikovou cestu, do davu obrovského nákupního gigantu. Tam splynul se stovkami obyčejných lidí, kteří stejně

jako on neměli tvář jeho vzácného anděla.

Uvnitř se natahoval, okukoval, obracel, otěžkával, vracel, až při namátkovém bloumání mezi regály, narazil na malý piknik. Tady si kvůli soustu zdarma přivolal další ostudu.

„Přeji dobrý den, pane. Nechcete ochutnat nové pomazánky firmy Crab-lobo? Vyznačují se snadnou roztíratelností, lákavou vůní, jemnou chutí a...“

„Perfektním vzhledem,“ skočil sličné dívce do naučené řeči a tajemně se usmál. Jeho poznámka ji zaskočila. V obličeji zkameněla a provrtávala mu útroby. Pravděpodobně šlo o začátečnickou amatérku,

neznalou zakódovaných poklon.

„Co? Aha...,“ podivila se za moment a znovu přednesla naučené výhody nabízeného sortimentu.

„Vyznačují se snadnou roztíratelností, lákavou vůní, jemnou chutí a velmi výhodnou cenou. První, kterou vidíte, má narůžovělou barvu díky téměř opravdovému krabímu masu uvnitř. No a druhá,

nazelenalá, obsahuje zase práškový šnytlík čili pažitku. Ochutnejte, prosím.“

„Práškový šnytlík, to existuje?“

Pokrčila rameny a neodbytně pobízela: „Ochutnejte a posuďte sám, jestli chuť odpovídá obrázku.“

Letmo se podíval na dvě poslední chuťovky umístěné na stříbrném podnosu propagačního stolečku.

Zeširoka se usmál a chytil oba kousky z poslední nabídky. Jednu chuťovku hodil hbitě do pusy a druhá ve stejné chvíli vyklouzla nešikovně na zem. Slečna se osmělila a škodolibě zachichotala.

„Koukám, že máte na krabíka smůlu. Akce právě skončila. Další příděly na ochutnávku budou až zítra.“

„Nevadí, i tak okoštuji,“ prohlásil rozjásaně a zahrál si na frajírka, sbírajícího z podlahy osamocený kousek. Pomazánka se šikovně natočila vzhůru, a tak neodolal a strčil si lahůdku do široce otevřené pusy.

Hlasitě mlaskl, zatímco spokojeně přežvykoval, slečna si povídala se svým náchylným žaludkem. Zpozorněl, když v sobě dusila ty zvuky předcházející vyprazdňování směrem krčním. Vypustila však jen příval slov. Hlasitých a budících pozornost zvědavě přihlížejících.

„Prase! Jste obyčejný prase. Fuj, já se pobleju...“

Utekla. On zůstal středem zájmu. Na hlavu mu nasadili objemnou korunu a kraloval veřejnému pohoršení, dokud neobešel oddělení mléčných výrobků a nezasunul se do poklidné společnosti starého pána o berli v sekci s konzervami.

Poté projel další dvě uličky a přesunul se do lahvového zboží. Postavil se doprostřed, přimhouřil oči a nechal se unášet bohatým výběrem alkoholového pití. Kvůli přeplněným alkoholovým policím sem

opravdu extra jel. Co to plácá? Jel sem kvůli Andree s přecukrovanými andělskými křídly!

„Lásko, posedla mě hned po ránu chuť na dobré víno. Dáš si se mnou? Můžeme spolu dopít to večer načaté od inženýra Montany,“ navrhla mu necelou hodinu po pozdní snídani a předem ho poctila láskyplnou odměnou – šťavnatou pusou na tvář, svádivým mrknutím a pevným objetím kolem pasu.

„Zklamu tě, Montana se u nás pít nebude,“ odpověděl laškovně a ona ho kousla do ucha.

„Nepovídej, žárlivče.“

Jazykem mu objížděla ušní boltec a když provokativně dvakrát zacvakla zuby na citlivé místo, schválně zasyčel.

„Ssssss, psst, Andrejko. Nikomu ani slovo, nemůžeme zapíjet průšvihy. Prohry nechutnají po vínu.“

„Co se stalo?“

„Malér v lahvi.“

„V jaké lahvi?“

„V tvé oblíbené. No, stalo se... V noci jsem dokončil obraz „Rychlé myšlenky v želvináriu“, jak jsem si prohlížel kompletní dílo, usrkával sklenku za sklenkou, až nebylo z čeho nalévat.“

Kouzelně se usmála, našpulila plné, jemně růžové rty a třikrát zamyšleně mlaskla.

„Vytváříš z normálností drama. To přece nevadí, obejdu se bez vína a napiji se džusu nebo vody.“

Opět ho měla v hrsti! Hlavně ji miloval pro ty radostně sálající oči, pro perfektně urostlou něžnou duši a obdivoval její nečertící se povahu. Ona na něm naopak milovala jeho tajemné vtipkování a sexy tělo. Dokonce se kvůli němu i rozvedla, protože reprezentoval bezmračné nebe.

„Vydržíš čekat, lásko? Ale jistě, že se ptám.“

Zkontroloval čas na hodinkách a třikrát ťukl prostředníčkem

na ciferník. Nejdříve si zahraje na přívětivě načasovanou bombu, rozmetá ochotu na všechny strany a pak...

„Vystartuji kvůli tobě do marketu. Zajedu pro mok, střežící rodinné štěstí při romantickém mihotání plamínků svíček. Mezitím můžeš připravit třeba chuťovky s lososem.“

„Vtipálku, v poledne se ti nebudu ochuťkovávat.“

„Pravda, ty nemusíš, jsi stále k nakousnutí.“

„Haha, hlavně při ranním útěku do koupelny.“

„Jsi zavalena slepotou bleskového probuzení, když nevidíš, jak moc ti to po vyskočení z pelechu sluší.“

„Ty abys mi chvíli nelichotil.“

„Jsi andělský blázínek, víš?“ řekl líbezně a přesně za hodinu opravdu nasedl do auta.

Momentálně míjel čas na hodinkách pátou minutu po druhé hodině odpolední. Blížila se doba vyúčtování a zdanění v jeho prospěch.

„Ach, panenko létavá...“ povzdechl si a přesunul nashromážděný náklad zboží k pokladně číslo deset.

Zamyšleně vyndával věci na jezdící pás a jakmile dokonal, postavil se zpříma. Sledoval sčítající se číslice. Úsměvem potvrdil konečnou cifru, zaplatil bankovní kartou a odvážel zboží ke vchodu.

Pomalu se přibližoval k parkovacímu místu. Zručně zabočil doleva a velmi ho překvapila rána. Buch! Dva vozíky se srazily.

Cestu k autu mu zkřížila ustaraná matka s naditým nákupním košem. Levou rukou postrkovala kupředu zásoby jídla a drogerie, za druhou vlekla malého vztekajícího se caparta.

„Promiňte, prosím...“

Narychlo se omlouvala vynuceným úsměvem na unavené tváři. Zamyšleně se zadíval do vozíku, kde nečekaný náraz s rámusem položil dvě lahve sedm set padesáti mililitrového červeného francouzského vína značky J. Moreau & Fils.

„Nic se nestalo,“ odvětil přívětivě a usmál se. Natáhl ruce dolů a s jistým křečovitým stiskem postavil lahve do pozoru.

Počkal až zoufalá maminka zmizí z dohledu a odemkl kufr. Při zvedání víka ho polilo zvláštní horko. Když přendával dvě vínka, píchlo ho prudce u srdce.

Byl krásný letní den a svět se mu nepřestal vysmívat...

Nikdy neměl srdeční zdravotní problémy. Proč najednou? Proč tady? Andrea? Ne, nic se nestalo. Malá slabost z přívalu čerstvého vzduchu. Nepatrná úzkost z dávky neklidu na veřejnosti. Nic vážného!

Chytil se za hruď, kde to tak silně bušilo a píchalo.

Pššššt! Už ani kousek lži. Je statečný, podívá se pravdě hluboce do očí a přečte si ortel od nemilosrdných sester z duchovna. Sám sebe úmyslně obelhával. Sobě se přece může svěřit, nikdo ho neuslyší. Nikdo!

Opravdu nikdo?

Přizná se pouze napůl, dokud je ještě čas. „Dokud nás smrt nerozdělí, andílku!“ přísahal u oltáře kostela na začátku února roku 2004. Přiznával, cítil v kostech, že dnešek je správcem rozdělení. Najednou

se v něm vařily vtíravé obrazy, bublaly sochy na živých podstavcích. Ty sokly se kroutily jako zmije a syčely něco o vině a odpuštění. Místo aby naslouchal se zájmem varování, nechal předstoupit před

poslední soud jemu drahé věci. Věci? Neskloňovala se náhodou podle živého vzoru?

Možná měl ještě čas. Mohl zvednout nohy, utíkat a vyhrát souboj s podplaceným osudem. Bolest se znovu ozvala. Vysílala jasný obraz a omámený zvuk.

Zase se nic nestalo? Pokyvoval hlavou – ano. Stalo se, stalo. Okamžitě pocítil změnu harmonického muzicírování času ve dvou. Zamrkal. Zaostřil zrak na obsah kufru a zatajil dech. Víno dostalo barvu krve. Plaval v té rudé lázni a snažil se dosáhnout na břeh, pevnina se ale při doteku změnila na propadliště.

Uhnul pohledem od lahví, aby neutonul ve vlastních představách. Zdvihl oči k modravé obloze a doufal, že se zbaví nepříjemného tlaku ve slabinách. Přivřel oči a zavrávoral. Po paměti zavřel pravačkou kufr a opatrně odkráčel k místu pro řidiče.

„Dokud nás smrt nerozdělí, andílku!“

Andrea. Láska!

Nové píchnutí u srdce, nový signál zla a nový příval tepla. Pocení nepřineslo žádný příjemný pocit. Povolil si kravatu, rozepnul dva knoflíky košile u krku a přál si rychlou pomoc v podobě více neškodlivého ovzduší.

„Andrejko, andílku! Tak tys přestala chtít víno...“ zašeptal a posadil se zničeně za volant. Zasunul klíč, nastartoval a zalekl se motoru. Klasický zvuk nahradila nevšední porucha. Auto vzdychalo známým hlasem: Ach ach ach ááách!

Andrea se mu roztočila v květovaných šatech před očima. Povytahovala dlouhou sukni a odevzdané vzdechy vystřídala za radostné jásání. Jupí! Nožka nalevo, nožka napravo. Dokola, dokolečka, nejkrásnější víla do hnízdečka. Do příbytku vystlaného pomatenými štětci...

Nejmilovanější Reika, andílek. Vtancovala mu do ateliéru a rozehřála nashromážděný chlad na všem, co stálo, leželo či viselo mezi čtyřmi stěnami. Dokázala, že sny se plní, pokud se jim jeden doslova oddává i po probuzení.

Svou přítomností završila dávný sen mladíka, když s ním po letitém odříkání bydlela okroužkovaná zlatým sevřením lásky dvou poblázněných lidí. Zhmotnila sen. Mohl si sáhnout, tisknout se, jásat z okna nejvyššího patra domu...

Blázen. Vyklubal se z něho opravdový šílenec, když jednou zjistil, že se někdy představy raději nemají nechat ožít.

Ale stop návratu k minulosti... Andree se něco muselo stát! Promítal si film, kde ji právě nyní někdo umlčoval. Zároveň si v průběhu zírání na pásku s hrůznými scénami uvědomoval, že jeho srdce nepatřilo nikomu jinému víc než jí. Nikdy víc nemiloval. Nikdy se necítil šťastnější volností vztahu a zároveň spoutaností věrnou přísahou – nezklamat.

Díky nadměrnosti citů, nepropásl ve 14.23 hodin zástavu všeho nadpozemského bytí. Zmizení tří univerzálních andělů v jedné ženě. Haziel, Poyel, Yamabiah – strážci lásky opustili dráhu srdce a nevěřícně se obraceli vzad. S každým píchnutím na hrudi cítil, že se o pár kilometrů dál vypouští život. Utíkal si do neznáma a on tu seděl jak pařez zalitý do betonu.

„Ne, Reiko! Reiko, Andrejko! Andělíčku můj nejdražší, neusínej navěky. Jedu k tobě. Pomohu ti. Reiko, lásko, vydrž! Neutíkej ode mne bez rozloučení, prosím...“

Skončil s ubohým pošeptáváním mezi rty a znovu nastartoval auto. Na volant umístil roztřesené ruce, šlápl na plyn a odpíchl se z plácku. I když překračoval povolenou rychlost, připadal si nohou přilepenou na brzdě.

„No tak, jeď ty potvoro! Vydej ze sebe maximum!“ plácal nahlas a místo jízdy se potápěl.

Juan Pablo Mariňo odjakživa věřil ve znamení. V mocné síly varující osoby propojené opravdovým milováním. Plouživě se rozjel silnicí, aby snad ještě včas zastavil u domu, vyběhl schody do prvního patra a třesoucím se hlasem se zeptal: „Andrejko? Lásko, jsi v pořádku?“

Možná ticho by ho zmátlo, ale nevzdal by se druhé šance vyptávání:

„Andrejko, není čas her. Odpověz mi, prosím, stále tě krášlí andělské pousmání?“

„Pousmání? Ach, ano. Rozřezané koutky se krvavě chechtají. Zrádce!“

„Andrejko, není to moje chyba. Věř mi. Věříš mi? Věříš?“

Domumlal poslední zkoušku rozhovoru před premiérou v soukromí. Snažil se ospravedlnit ty svoje roztřesené svaly a viklající se kosti dolních končetin. Chůze? Běh? Vyhublé kočky u vchodu se mu posmívaly, přesto se objevil u správných dveří. Těžce oddechoval, sípal z nedostatku vzduchu a zašmátral po kapsách. Dlouho se zaobíral hledáním správného klíče na svazku, jen aby si posléze všiml, že dveře jsou dávno pootevřené. Stačilo pouze lehce strčit do dřevěné desky s kukátkem.

Nechala dokořán. Napomohla příležitosti. Ne, nenesla žádnou vinu. Sledovaly ji zlé stisky a zmáčkly hladké dlaně bez mozolů dřív, než se stačila bránit zabouchnutím. Je tedy otevřeno. A ona? S třesoucími se pohyby vyběhl nahoru a zadíval se na ni.

Ležela na podlaze. Nehýbala rukou, nohou, nesmála se, nemrkala a ani si netočila na ukazováček krásné plavé vlasy. Možná v duchu křičela: „Kvůli tobě. Kvůli tobě, lháři!“

Padl na kolena a pomohl jí po svém. Poraněná nebeská andělka nyní odpočívala v jeho dlaních.

V očích jí mihotaly otázky a za nimi pouhé prázdno. Zvedla pravou ruku, aby mu mohla pohladit tvář, ale opadávající síly jí nedovolily doteky.

Krev. Proč z ní, proboha živého, prýští červená tekutina? Andělé se netrestají noži. Packalové! Neřežou se, protože nahoře vládne bílá dokonalost. Jak ji nyní v nebi přijmou? Zahanbí bílé řady svými rudými cákanci.

„Miláčku, co ti to provedli? Viň mě! Měl jsem s tebou zůstat, měl...“

Proč ji jen bezbožně zřídili? Proč? Špatně se lásce Andree zapíše do paměti. Muž neřve!

„Juane...“

„Ano, lásko, co si přeješ? Hloupá otázka, vím. Brečím tady místo pomoci, zmítám se ve vlastní slabosti, marně se ptám a ty mezitím...“

Otřel si uslzený obličej do rukávu od košile, pohladil ji po vlasech a chystal se vstát, aby mohl udělat aspoň jeden pevný krok k záchraně milované osoby.

„Juane, neodcházej... Juane... Ju...“

Nedořekla. Hlas jí jistě působil velkou bolest. Otočila hlavu na stranu a oči zalité slzami samy povídaly, že není čas na odchody.

„Andílku, neusínej mi, neusínej...“

Políbil ji na čelo a sevřel se v tísni z pokusu o líbezné pousmání na jejích pohmožděných rtech.

„Nezapomeneš na mne?“ dopověděla nakonec. Sladce a procítěně, s uměním lesních víl a třepetavých konipásků. Zamazaná od krve. Probodaná.

Kolik vpichů nože na sobě měla? Jeden, dva, tři, čtyři? Nechtěl nastartovat počítadlo. Nemohl se prostě dívat na poničené tělo a doplnit evidenci škod. Přál si vzít maximum z duše, která zde co nevidět dočista zhasne.

„Nezapomenu, jak bych mohl. Jak bych mohl? Lásko jediná, duše andílková“

Několikrát ji políbil do vlasů a snad trochu bázlivě pohladil hladkou ruku, kterou se tak něžně snažila natahovat.

„Juane, sbohem...“

„Zavolám záchranku, lásko. Chviličku, ano?“ položil ji hlavu zpět na podlahu a zvedal se.

„Prosím, zůstaň.“

„Hlavně neusínej. Nezavírej ani na vteřinu víčka. Zavolám pomoc. Uzdraví tě. Musím na chvilenku odejít, protože mobil jsem nechal v autě. Tolik jsem se o tebe bál. Slib mi, že ani na chviličku neusneš.“

„Nechoď nikam, prosím...“

Popraskané a krví zamazané rty vytahovaly věty z posledních zásobníků. Dobře věděla, že čas na záchranu je marnou snahou.

„Musím zavolat sanitu. Víš, že sám tě nemohu ošetřit. Přepadá mne malátnost a křeč z krve, proto ti propichuji oči, abych...“, polkl na prázdno a znovu k ní poklekl.

„Vím, netrap se.“

„Budu si denně promítat film se scénami výčitek. Nechej mne...“

„Předem ti odpouštím, nic si nevyčítej. Není to tvá vina. Zůstaň se mnou, prosím. Konec uhodí jako blesk z čistého nebe. Když tady nebudeš...“

„Dobře, zůstanu u tebe, jak si přeješ.“

Nejspíš na základě posledního přání. Neodpustí si přesné přirovnání – prostě je prevít. Prevít, hajzl, grázl, protože místo aby přiměl jistou telefonní linku k provozu, vyčkává v predátorské srsti ukrytý mezi hustým listnatým porostem a působí dojmem, že tzv. „Neviditelný“, nečíhá, nelíčí past, ale ani se nehodlá obohatit žranicí z útrob raněného partnera.

„Miluji tě.“

„Lásko...“

„Miluji tě,“ opakovala mu znovu.

„I já tě miluji. Pověz mi, kdo ti ublížil? Kdo udělal škody andělovi? Vidělas někoho?“

„Miluji tě.“

„Ano, já vím. Říkal jsem, že tě také, Reiko, miluji.“

„Moc tě miluji.“

Začínal nervóznět. Stala se laciným gramofonem. Mozek pral jedinou větu. Máchala ji dokola, aby se mu do smrti vštípila na pozici přednostní paměti.

„Denně se na nás láska smála... Směje. Ale ty o všem víš. Víš, jaký malý krůček jsme pokaždé blízko šílenství. Andrejko, pomstím tvé zranění. Vypořádám se s těmi hajzly, věř mi. Prozraď, co si pamatuješ. Povídej, kdo ti ublížil?“

Se slzami v očích ji hladil po čele a tvářích. Políbil ji na pravé straně u ucha, kam zakrvácenost nevkročila tak zřetelně. Pousmála se na něho. Snažila se o poslední komediální výkon. Jenomže se nenechal oklamat. Trpěla. Až příliš velkými prošla trny. Trny s tváří nožů. Vstal a udělal dva kroky, další jeden a ohlédl se k ní. Krása neznamená nic s krví po těle.

Ztratila půvab v přírodní červené. Otřásl se slabostí a raději pokračoval. Zastavila ho dalšími slovy.

„Řeknu ti, kdo to udělal, počkej. Vrať se!“

Urychleně se vrátil. Poklekl a pozvedl ji hlavu k sobě do klína, aby se jí lépe líčilo prožité drama.

„Povídej, Reiko, jsem s tebou.“

„Vzpomínám si na sprostá slova. Měnil hlas, ale i tak jsem ho nepoznala. Viděla jsem... blond... blond.“

„Koho blond? Muže, ženu? Andrejko?“ snažil se o usnadnění odpovědi, ale zase převzala roli gramofonu.

„Blond. Blond. Blond.“

„Andílku, mluv!“

Zaměřil se na její obličej s poslední grimasou. Rty visely v pozici kroužkového „O“. Možná chtěla povědět: „odcházím“ nebo „odpusť“, ale byla umlčena.

Konec ukázky

Table of Contents

1. kapitola