Copyright © 2015 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2016

Original English title: THE BAZAAR OF BAD DREAMS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2016

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-852-3

Autorova poznámka

Některé z těchto povídek už byly publikovány, ale to neznamená, že byly tehdy hotové a že jsou hotové i teď. Dokud spisovatel neodejde do důchodu nebo neumře, jeho dílo hotové není. Vždycky se dá trochu přeleštit nebo v něčem upravit. A přibyla hromádka nových povídek. Ještě něco bys měl vědět, Věrný čtenáři: jsem moc rád, že tu pořád oba jsme. Bezva, ne?

SK

Střílím od boku a ani nemrknu.

AC/DC

Úvod

Přichystal jsem pro tebe pár kousků, Věrný čtenáři. Máš je před sebou, vyložené v měsíčním světle. Ale než se na ty ručně vypracované vzácnosti, které mám na prodej, důkladněji podíváš, trochu si o nich popovídáme, ano? Nebude to trvat dlouho. Tak, posaď se vedle mě. A přisuň se trochu blíž. Já nekoušu.

I když… známe se už hodně dlouho a zřejmě už víš, že to není tak úplně pravda.

Že?

I

Divili byste se – aspoň si tedy myslím, že byste byli překvapení –, kolik lidí se mě ptá, proč ještě píšu povídky. Důvod je docela prostý: jejich psaní mi dělá radost, protože jsem nastavený na to, abych bavil. Hrát na kytaru moc neumím a stepovat už vůbec ne, ale psát umím. Tak to dělám.

Založením jsem romanopisec, to připouštím, a mám obzvláštní zalíbení v dlouhých románech, které umožní jak spisovateli, tak čtenáři ponořit se do příběhu natolik, že se z fikce stává téměř skutečný svět. Když má taková tlustá kniha úspěch, nedojde mezi spisovatelem a čtenářem jen k flirtu – oni spolu uzavřou sňatek. Když dostanu dopis, kde čtenář píše, jak mu bylo líto, když došel na konec Svědectví nebo Dallasu 63, cítím, že se ta kniha podařila.

Je však třeba něco říct o kratším, intenzivnějším prožitku. Může být osvěžující, někdy i šokující, jako valčík s cizincem, kterého už nikdy neuvidíte, nebo polibek ve tmě či krásná kuriozitka vyložená na laciném ubrusu v pouličním bazaru. A je pravda, že když jsou mé povídky uspořádány do sbírky, vždycky si připadám jako pouliční prodavač, ovšem takový, který prodává jen o půlnoci. Rozložím své zboží a zvu čtenáře – to jest vás –, abyste přišli blíž a vybrali si to své. Ale nikdy nezapomenu na řádné upozornění: buďte opatrní, milánkové, protože některé z těch kousků jsou nebezpečné. To jsou ty, v nichž jsou skryty zlé sny, ty, na něž nedokážete přestat myslet, když se spánek ne a ne dostavit a vy se ptáte, proč jsou dveře od skříně pootevřené, když víte naprosto přesně, že jste je zavírali.

II

Lhal bych, kdybych tvrdil, že mi vždy vyhovovala přísná disciplína, která je u kratších literárních útvarů zapotřebí. Povídky vyžadují jistou akrobatickou obratnost a tu získáte, jen když budete do úmoru cvičit. Snadné čtení je výsledkem tvrdého psaní, říkají někteří učitelé, a je to pravda. Chyby, které se v románu dají přehlédnout, v povídce bijí do očí. Přísná kázeň je nezbytností. Spisovatel musí držet na uzdě nutkání pustit se po fascinujících vedlejších cestičkách, a držet se hlavní trasy.

Nikdy nepociťuji omezování svého talentu tak zřetelně, jako když píšu povídky. Potýkal jsem se s pocity neschopnosti a hlubokého strachu, že nedokážu překlenout propast mezi skvělým nápadem a realizováním potenciálu toho nápadu. Srozumitelněji řečeno, konečný produkt mi nikdy nepřipadá tak dobrý jako úžasný nápad, který se mi jednoho dne vynořil z podvědomí společně s nadšenou myšlenkou: Páni! Tohle musím okamžitě napsat!

Ale někdy je výsledek docela dobrý. A jednou za čas je výsledek dokonce lepší než původní představa. Tohle miluju, když se to stane. Skutečným oříškem je s tou zatracenou povídkou konečně začít, a jsem přesvědčený, že právě tohle je důvod, proč se tolik rádoby spisovatelů s výtečnými nápady nikdy nechopí pera nebo nezačnou bušit do klávesnice. Příliš často je to jako snažit se za studeného dne nastartovat auto. Napoprvé motor ani neškytne, jenom kvílí. Ale když to budete zkoušet zas a znova (a nechcípne baterka), motor chytí… protočí se… a pak se hladce rozjede.

Jsou tu povídky, na jejichž počátku byl záblesk inspirace (jedna z nich je Letní bouře), a ty jsem musel napsat okamžitě, i když to znamenalo, že přeruším práci na románu. Pak jsou tu další, jako „Míle 81“, která trpělivě čekala desítky let, než na ni přijde řada. Ale to usilovné soustředění, které je k tvorbě dobré povídky zapotřebí, je vždy stejné. Psaní románů je trochu jako baseball, při kterém hra pokračuje tak dlouho, jak je nutné, i když to znamená dvacet směn. Psaní povídek se podobá spíš basketbalu nebo fotbalu: bojujete nejen s protihráči, ale také s časem.

Pokud jde o psaní beletrie, ať už románů nebo povídek, člověk se neustále učí. Pro finanční úřad jsem sice „profesionální spisovatel“, když podávám daňové přiznání, ale v tvůrčím smyslu jsem stále amatér, který se pořád učí řemeslo. Všichni jsme takoví. Každý den strávený psaním znamená něco se učit a bojovat o to, abychom udělali něco nového. Podvádět není dovoleno. Člověk nemůže svůj talent zvětšit – s tím nic nenaděláte –, ale je možné zabránit tomu, aby chátral. Aspoň já si to rád myslím.

A navíc – pořád to miluju.

III

Takže tady je mé zboží, milý Věrný čtenáři. Dnes večer prodávám od všeho trochu – příšeru, která vypadá jako auto (v duchu Christiny), muže, který vás dokáže zabít tím, že napíše váš nekrolog, čtenáře elektronických knih, který vstupuje do paralelních světů, a oblíbenou stálici, konec lidské rasy. Rád tohle zboží prodávám, když ostatní prodejci dávno odešli domů, ulice jsou pusté a nad kaňony města pluje chladný srpek měsíce. V tu dobu rád zase rozprostřu svoji deku a na ni rozložím své zboží.

Dost řečí. Možná byste už rádi něco koupili, ne? Všechno, co vidíte, je ruční práce, a i když je mi každý z těch kousků milý, rád je prodám, protože jsem je vytvořil speciálně pro vás. Klidně si je pořádně prohlédněte, ale buďte opatrní, prosím.

Ty nejlepší mají zuby.

6. srpna 2014

Když mi bylo devatenáct let a chodil jsem na Mainskou univerzitu, jezdil jsem autem z Orona do malého města Durham, které v mých knihách obvykle vystupuje jako Harlow. Podnikal jsem tuto cestu zhruba každé tři týdny, abych se viděl se svou dívkou… a také s matkou, když už tam budu. Jezdil jsem ve stejšnu Ford ročník 1961: ten jich měl šest, aby jel fest, a ještě tři do foroty (jestli nevíte, o co jde, zeptejte se tatínka). To auto mi přenechal můj bratr David.

Na dálnici I-95 nebyl tehdy velký provoz, a jakmile se začátkem září přehoupl Den práce a letní hosté se vrátili ke svému všednímu pracovnímu životu, na některých dlouhých úsecích jsem potkával jen sem tam auto. Tehdy samozřejmě nebyly žádné mobilní telefony. Když se vám porouchal vůz, měli jste na výběr dvě věci: spravit to sám, anebo počkat, až zastaví nějaký dobrý samaritán a sveze vás do nejbližšího servisu.

Během těch stopadesátimílových cest jsem si vymyslel speciální horor o Míli 85, což byla absolutní pustina mezi Gardinerem a Lewistonem. Došel jsem k přesvědčení, že jestli se můj starý stejšn opravdu podělá, stane se to tam. Přímo jsem ho viděl, jak dřepí v odstavném pruhu, sám a opuštěný. Zastavil by někdo, aby se přesvědčil, jestli se řidiči něco nestalo? Jestli se třeba nesvalil na přední sedadlo, kde umírá na infarkt? Samozřejmě že by někdo zastavil. Dobří samaritáni jsou všude, zvlášť v drsných krajích. Lidé, kteří bydlí v zapadákovech, se o své lidi starají.

Jenže co kdyby byl můj starý stejšn návnada? napadlo mě. Příšerná past na neopatrné kolemjdoucí? Pomyslel jsem si, že by z toho byl dobrý příběh, a taky byl. Nazval jsem ho „Míle 85“. Nikdy jsem ho nepřepisoval, natož publikoval, protože jsem ho ztratil. Tehdy jsem pravidelně mlsal LSD a ztrácel všechno možné. Včetně rozumu, byť krátkodobě.

Teď rychle skočíme o skoro čtyřicet let dopředu. Přestože v jedenadvacátém století je provoz na mainském úseku dálnice I-95 hustší, po Dni práce vždycky výrazně zřídne a rozpočtové škrty donutily stát uzavřít spoustu odpočívadel. Patří k nim i benzínka kombinovaná s Burger Kingem (kde jsem spořádal spoustu whopperů) poblíž výjezdu na Lewiston. Stojí opuštěná a stále smutnější a ošuntělejší a na příjezdové i výjezdové rampě jsou zátarasy se značkou ZÁKAZ VJEZDU. V tuhých zimách se nadělaly na parkovišti boule a prasklinami vyrašil plevel.

Když jsem jednou jel kolem, vzpomněl jsem si na svou starou ztracenou povídku a rozhodl se ji znovu napsat. Jelikož se to opuštěné dálniční odpočívadlo nacházelo o něco jižněji než strašlivá Míle 85, musel jsem změnit název. Ale myslím, že všechno ostatní je skoro stejné. Ta dálniční oáza už je možná pryč – stejně jako starý velký ford, moje dávná přítelkyně a spousta mých starých zlozvyků –, ale příběh zůstává. Patří k mým oblíbeným.

Míle 81

1. Pete Simmons (kolo Huffy, rok výroby 2007)

„Nemůžeš jít s náma,“ řekl starší bratr.

George mluvil potichu, i když ostatní kamarádi – parta dvanáctiletých a třináctiletých kluků ze sousedství, kteří si říkali Drsní jezdci – stáli na konci ulice a čekali na něj. Ne zrovna trpělivě. „Je to moc nebezpečné.“

Pete odpověděl: „Nebojím se.“ Mluvil docela odhodlaně, i když se přece jen trochu bál. George a jeho kamarádi měli namířeno do pískovny za bowlingovou hernou. Tam budou hrát hru, kterou vymyslel Normie Therriault. Normie byl vůdcem Drsných jezdců a ta hra se jmenovala Pekelní paragáni. K okraji vytěžené jámy vedla vyježděná cesta a hra spočívala v tom, že jste po ní jeli na kole plnou rychlostí, při tom ječeli z plných plic „Jezdci vedou!“ a vyletěli ze sedla, jakmile jste přejeli hranu jámy. Obvykle se padalo zhruba ze tří metrů a předpokládaná přistávací plocha byla měkká, ale dřív nebo později někdo dopadne na štěrk místo na písek a nejspíš si zlomí ruku nebo kotník. To věděl i Pete (i když měl pocit, že je to tím lákavější). Pak na to přijdou rodiče a Pekelní paragáni budou mít utrum. Ale prozatím se ta hra – samozřejmě bez přileb – hrála.

George měl však tolik rozumu, aby bratrovi nedovolil s nimi chodit. Měl na Petea dávat pozor, když jsou rodiče v práci. Kdyby si Pete ve štěrkovně rozmlátil svůj huffy, George by vyfasoval nejmíň na týden zaracha. Kdyby si mladší brácha zlomil ruku, byl by z toho měsíc. A kdyby – bůh chraň – to byl místo ruky krk, George by nejspíš zůstal trčet ve svém pokoji, dokud by neodešel na vysokou.

Nemluvě o tom, že měl toho malého hovňouse rád.

„Prostě se poflakuj tady,“ přikázal mu George. „My se za pár hodin vrátíme.“

„A s kým tu asi mám být?“ zeptal se Pete. Byly jarní prázdniny a všichni jeho kamarádi, které by matka nazvala „přiměřeného věku“, byli zřejmě někde jinde. Několik jich odjelo do Disney Worldu v Orlandu, a když si na to Pete vzpomněl, srdce se mu zaplnilo závistí a žárlivostí – odpornou směskou, ale podivně chutnou.

„Prostě buď někde tady,“ řekl George. „Zajdi si do obchodu nebo tak něco.“ Zašátral v kapse a vytáhl pár pomačkaných jednodolarovek. „Tady máš prachy.“

Pete se na ně podíval. „Jéžiš, za to si koupím corvettu. Možná dvě.“

„Hoď sebou, Simmonsi, nebo pojedem bez tebe!“ křikl Normie.

„Už jdu!“ houkl George. Potom potichu řekl Peteovi: „Vezmi si ty peníze a neotravuj.“

Pete si peníze vzal. „Přinesl jsem si i lupu,“ nevzdával se. „Chtěl jsem jim ukázat…“

„Ten dětinský trik všichni viděli už tisíckrát,“ přerušil ho George, ale když uviděl, jak se koutky Peteových úst stáhly dolů, pokusil se tu ránu zmírnit. „A kromě toho se podívej na nebe, troubo. Oheň lupou nezapálíš, když je zataženo. Vydrž tady. Až se vrátím, zahrajeme si na počítači Battleship nebo tak něco.“

„Tak jo, padavko!“ zaječel Normie. „Na sráče se nečeká!“

„Musím jít,“ řekl George. „Buď tak hodný a neudělej nějaký průšvih. Drž se v naší čtvrti.“

„Nejspíš si přerazíš záda a budeš nadosmrti ochrnutý,“ řekl Pete… a pak spěšně plivl mezi vidlicí prstů, aby kletbu zrušil. „Hodně štěstí!“ zavolal za bratrem. „Doskoč nejdál!“

George zamával jednou rukou, jako že slyšel, ale neohlédl se. Stál v pedálech svého kola, starého a velkého schwinnu, který Pete obdivoval, ale jezdit na něm neuměl (jednou to zkusil, a vymázl se hned pár metrů od garáže). Pete se za ním díval, jak zrychluje a uhání po cestě mezi domy na předměstí v Auburnu, aby dohnal své kamarády. Potom osaměl.

Ze sedlové brašny vytáhl zvětšovací sklo a přidržel si ho nad předloktím, ale neobjevil se žádný světelný flíček ani žár. Zachmuřeně se podíval na nízko visící mračna a zase lupu schoval. Byla dobrá, značka Richforth. Dostal ji loni k Vánocům jako pomůcku ke školnímu přírodovědnému projektu s mravenčí farmou.

„Skončí v garáži, kde se na ni bude akorát prášit,“ prorokoval otec, ale i když projekt s mravenčí farmou v únoru skončil (Pete a jeho parťačka Tammy Withamová dostali za jedna), Petea lupa dosud neomrzela. Hlavně moc rád vzadu na dvorku vypaloval díry do kusů papíru.

Dnes však ne. Dnešní odpoledne se před ním prostíralo jako poušť. Mohl jít domů dívat se na televizi, ale táta zamkl všechny zajímavé programy, když zjistil, že George si nahrává Impérium: Mafie v Atlantic City, kde se to hemžilo gangstery ze starých časů a nahými kozami. Podobný zámek se ocitl i v Peteově počítači a on ještě nepřišel na to, jak ho obejít, i když nakonec to zjistí, byla to jen otázka času.

Takže?

„Takže co,“ řekl potichu a začal pomalu šlapat na kole ke konci Murphy Street. „Takže… sakra… co.“

Na hru Pekelní paragáni byl malý, protože to bylo moc nebezpečné. Taková blbost. Hrozně si přál vymyslet něco, čím by Georgeovi a Normiemu a všem Jezdcům ukázal, že i malí kluci dokážou čelit nebez –

A v tu chvíli dostal nápad, prostě jen tak. Mohl by prozkoumat to opuštěné odpočívadlo u silnice. Podle Petea o něm Paragáni nevěděli, protože jemu samému o něm pověděl kluk jeho věku, Craig Gagnon. Říkal, že tam loni na podzim byl s několika dalšími desetiletými kluky. Samozřejmě že si to celé mohl vymyslet, ale Pete neměl ten pocit. Craig o tom vyprávěl velice podrobně a nepatřil k těm, kdo si umějí dobře vymýšlet. Vlastně patřil k těm tupějším.

Pete, s cílem před sebou, začal šlapat rychleji. Na konci Murphy Street to střihl vlevo na Hyacinth Street. Na chodníku nikdo nebyl a ani auta tu nejezdila. Od Rossignolových uslyšel kňučení vysavače, ale jinak se zdálo, že všichni spí nebo jsou mrtví. Pete soudil, že jsou nejspíš v práci, jako jeho rodiče.

Vzal to doprava na Rosewood Terrace a minul žlutou značku s nápisem SLEPÁ ULICE. Stálo tu jen tucet domů. Na konci ulice byl drátěný plot. Za ním houština křoví a přerostlých náletových stromů. Když se Pete přiblížil k plotu (a k totálně zbytečné ceduli, která na něm visela a hlásala NEPRŮJEZDNÁ ULICE), přestal šlapat a zastavil.

Chápal – matně –, že i když považuje George a ty jeho Jezdce za Velké kluky (za něž se Jezdci rozhodně považovali), ve skutečnosti to žádní Velcí kluci nejsou. Opravdoví Velcí kluci byli mladí grázlové, kteří už měli řidičák a holku. Opravdoví Velcí kluci chodili na střední. Rádi pili, hulili trávu, poslouchali heavy metal nebo hip-hop a věčně se ocucávali se svýma holkama.

Takže opuštěné odpočívadlo.

Pete sesedl ze svého huffyho a rozhlédl se, jestli ho někdo nepozoruje. Nikdo tam nebyl. Dokonce ani otravná dvojčata Crosskillových, která ráda skákala přes švihadlo (v tandemu) po celé čtvrti, pokud zrovna netrčela ve škole, nebyla nikde v dohledu. Což byl podle Peteova názoru zázrak.

Odněkud zblízka Pete slyšel neustálé vhúš vhúš vhúš aut, projíždějících po dálnici I-95 na jih do Portlandu nebo na sever do Augusty.

I kdyby Craig nekecal, nejspíš je ten plot už spravený, pomyslel si Pete. Takhle dneska dopadá všechno.

Ale když se naklonil blíž, viděl, že i když plot vypadá celý, ve skutečnosti to tak není. Někdo (nejspíš nějaký Velký kluk, který se už dávno připojil k řadám nudných Mladých dospělých) prostřihl řadu drátěných ok zdola až nahoru. Pete se znovu rozhlédl, pak zahákl prsty do kovových kosočtverců a zatlačil. Očekával odpor, ale žádný nenastal. Proříznutý plot se rozevřel jako brána před farmou. Takže ti Fakt velcí kluci sem chodili. Paráda.

Konec ukázky

Table of Contents

Autorova poznámka

Úvod

I

II

III

Míle 81

1. Pete Simmons (kolo Huffy, rok výroby 2007)

Zlý chlapeček

Morálka

Ur

Herman Wouk stále žije

Pan Mňamka