Copyright © Jan Bauer, 2012

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Ukážka z elektronickej knihy

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Jan Bauer, 2012

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, 2012

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-624-7 (ePub)

ISBN 978-80-7466-625-4 (mobi)

OBSAH

Úvod

Libuše: Bájná pramáti rodu

Ludmila a Drahomíra: Vražda v rodině

Přibyslava, Dobrava a Mlada: Šiřitelky křesťanství

Emma: Až příliš tajemná cizinka

Božena a Jitka: Pradlena zachránila dynastii

Svatava a Judita: První české královny

Adléta a Konstancie: Mladší má přednost

Markéta čili Dagmar: Češka dánskou královnou

Blažena čili Vilemína: Záhadná kacířka z Čech

Anežka Přemyslovna: Světice prý pohrdla císařem

Markéta a Kunhuta: Ženy železného a zlatého krále

Guta a Viola: Příliš krátká manželství

Eliška Rejčka: Veselá a bohatá vdova

Eliška Přemyslovna: Nešťastná matka Otce vlasti

Chronologický přehled

Rejstřík nejdůležitějších jmen

Výběr z literatury

Úvod

Pozvání do dávné české historie

Přijměte, prosím, mé pozvání do dávné české historie, kdy se teprve formovaly základy českého státu, rozlohou původně snad nepatrného knížectví kmene Čechů, které se nacházelo kolem Vltavy v nejbližším okolí dnešní Prahy. Postupně se rozrůstalo, jak Čechové získávali kontrolu nad územím kotliny, podle nich později nazývané Českou, dobývali pod své panství Moravu a přilehlé země, až se jejich knížectví nakonec stalo královstvím a jeho vládci patřili k nejmocnějším panovníkům střední Evropy.

Zpočátku knížecí a později královský rod, který Čechám vládnul, nazýváme Přemyslovci. Ačkoliv nám jeho jméno zní starobyle, ve skutečnosti ho tak pokřtili až obrozenečtí dějepisci 19. století. Ve starých kronikách se o Přemyslovcích nic nepraví, pouze v nich čteme o knížatech a králích Čech a jejich příbuzných. Nejstarší česká panovnická dynastie byla původně beze jména. Ale tak jako se od bájného Piasta odvozovala polská dynastie Piastovců, od Arpáda, který přivedl Maďary do střední Evropy, dynastie Arpádovců či od Rurika ruská dynastie Rurikovců, dal českému panovnickému rodu jméno legendární Přemysl Oráč, jenž se oženil s kněžnou a věštkyní Libuší. Co na tom, že je to postava, podobně jako Piast, nepochybně z gruntu vymyšlená. Vždyť prvním historicky spolehlivě doloženým Přemyslovcem je až první pokřtěný kníže Čechů Bořivoj. Právě on postavil na Levém Hradci první křesťanský kostelík, návrší pozdějšího Pražského hradu obehnal valy a palisádami a byl také dědečkem svatého Václava, zemského patrona a ochranitele české královské koruny, aniž ho sám kdy spatřil. Měli bychom tedy spíše mluvit o Bořivojovcích, ale jméno Přemyslovců bylo všeobecně přijato a nemá smysl s tím polemizovat poukazováním na pohádkovost oráče Přemysla povolaného od pluhu na vladařský stolec. Vždyť tradice jeho údajné selské mošny z lýčí a jeho střevíců ze stejného přírodního materiálu byla Karlem IV., jenž byl po matce poloviční Přemyslovec, zahrnuta do českého korunovačního ceremoniálu. Sám Otec vlasti tím nepochybně navazoval na tradice ještě mnohem starší, jejichž vzniku se už zřejmě spolehlivě nedopátráme.

Chlubit se selskými předky bylo ostatně ve středověku do určité míry módní. Zvláště oráči jako by byli předurčeni být znamenitými předky knížat a králů. Zřejmě nikoliv náhodou bývala orba celá dlouhá staletí považována za významnou činnost hodnou i mocného panovníka. Dokonce to platilo ještě koncem 18. a na počátku 19. století. Zabrousíme-li jen do našich dějin, dozvíme se například, že sám císař Josef II. při své návštěvě Moravy vyoral jednu brázdu na poli u Slavíkovic a ruský car Alexandr I., jeden z vítězů nad Napoleonem, se zase ukázkově chopil pluhu v jihočeském Hosíně. Oba tak zřejmě chtěli předvést jak svoji manuální zručnost, tak i úctu k práci zemědělců, v níž bylo obdělávání půdy tou nejdůležitější činností.

Přemyslovci u nás vládli až do 4. srpna 1306, kdy byl v Olomouci zavražděn jejich poslední mužský představitel, teprve sedmnáctiletý český král Václav III. Na jejich tradici pak navázaly v ženské větvi rodu Václavovy sestry Anna, manželka Jindřicha Korutanského, a později především Eliška, která se provdala za Jana Lucemburského a porodila nejslavnějšího českého panovníka, už zmíněného císaře a krále Karla IV.

Jenže Přemyslovny, o nichž vypravuje tato kniha, zdaleka jen nerodily zdatné a šikovné syny, příští vládce, ale také samy spolurozhodovaly o osudech této země a mnohdy šly svým sebeobětováním a křesťanskou mravností příkladem ostatním – jako třeba svatá Anežka Česká, dcera krále Přemysla Otakara I. Ostatně už Bořivojova manželka a vlastně skutečná pramáti Přemyslovců svatá Ludmila je příkladem jak energické panovnice, tak i nadmíru upřímně zbožné křesťanky v podmínkách ještě zpola pohanských Čech. A půjdeme-li do ještě vzdálenější minulosti, najdeme bájnou pramáti rodu Libuši, která prý českému kmeni sama vládla. Však o ní náš nejstarší kronikář Kosmas píše, že „byla mezi ženami přímo jedinečnou ženou, v úvaze prozřetelná, v řeči rázná, tělem cudná, v mravech ušlechtilá, nikomu nezadala v rozhodování pří lidu, ke každému byla vlídná, ba spíše líbezná, ženského pohlaví ozdoba a sláva, dávajíc rozkazy prozřetelně, jako by byla mužem…“ Pozoruhodně mnoho chvály pro ženu od kronikáře, který leckdy ani neuznal za vhodné zmínit jména knížecích dcer. Proto právě Libuší, byť ve skutečnosti patrně, jak si dále ukážeme, nikdy neexistovala, začneme naše vypravování o ženách, matkách, manželkách, sestrách a dcerách Přemyslova rodu. Pokusíme se konfrontovat staré pověsti se skutečnou historií a nahlédnout do propasti uplynulého času…

LIBUŠE: BÁJNÁ PRAMÁTI RODU

V úvodu zmíněný kronikář Kosmas nás poučuje, že po smrti praotce Čecha „povstal jeden muž, jménem Krok… za svého věku naprosto dokonalý, bohatý statky pozemskými a v svých úsudcích rozvážný a důmyslný… Tento znamenitý muž neměl mužské potomky, zplodil však tři dcery, jimž příroda udělila nemenší poklad moudrosti, nežli jaké dává mužům…“

Jak si jistě pamatujete z četby Jiráskových Starých pověstí českých, tyto skvělé dívky se jmenovaly Kazi, Teta či také Tetka a Libuše. První z nich se vyznala v léčivých bylinách, druhá v uctívání pohanských bůžků a třetí byla znamenitou věštkyní. Navíc je jí připisováno založení Prahy, o níž prý prorokovala, jak praví Kosmas, že svou „pověstí nebes se dotkne“.

„A poněvadž lidu pravdivě předpovídala mnoho budoucích věcí“, opět citujeme Kosmase, Čechové ji po Krokově smrti ustanovili jeho nástupkyní a soudkyní. Zprvu byli všichni s její vládou spokojeni, až do chvíle, kdy „vznikl mezi dvěma obyvateli, kteří vynikali bohatstvím a rodem… nemalý spor o mez sousedních polí“. Kosmas neznal tyto dva rozhádané venkovské furianty jménem, zato další z kronikářů Václav Hájek z Libočan, jehož Kronika česká spatřila světlo světa v roce 1543, už ano. Spor podle něho spolu vedli jistý Rohoň, syn Kalův, a Milovec, syn Přeslavův. Dotyčná sporná mez prý ležela někde v místech dnešního dostihového závodiště v Chuchli. Oproti tomu Rukopis zelenohorský, geniální padělek obrozeneckého básníka Václava Hanky z počátku 19. století, který inspiroval Wenzigovo libreto ke Smetanově opeře Libuše, oba rozhádané sedláky pojmenoval Chrudoš a Šťáhlav.

Ponechme však jejich jména stranou, podstatné je, co z tohoto sporu o meze vzešlo a jak se zachovala kněžna Libuše. Kosmas, který ji zprvu zahrnuje slovy obdivu a chvály, má kupodivu najednou vůči jejímu chování nemalé výhrady. Píše, že když přijala oba furianty, aby je rozsoudila, hověla prý si, „jak si rozpustile vedou rozmařilé ženy, když nemají muže, kterého by se bály, měkce ležíc na vysoko nastlaných vyšívaných poduškách a o loket se opírajíc jako při porodu“. Její chování a ještě více rozsudek stranící jednomu z nich vyvolaly hněv toho druhého, který v rozčilení zvolal: „Toť křivda mužům nesnesitelná! Žena děravá se obírá mužskými soudy v lstivé mysli! Víme zajisté, že žena, ať stojící, či na stolci sedící, málo má rozumu; oč ho má ještě méně, když na poduškách leží? Tehdy opravdu se hodí spíše k tomu, aby se poznala s mužem, nežli aby bojovníkům vynášela nálezy. Vždyť je věc jistá, že všechny ženy mají dlouhé vlasy, ale krátký rozum. Lépe by bylo mužům umříti než to trpěti. Nás jediné opustila příroda k hanbě všem národům a kmenům, že nemáme správce ani mužskou vládu a že na nás doléhají ženská práva.“

Důsledek jeho rozhořčení dobře známe. Libuše poslala posly do Stadic v severních Čechách pro oráče Přemysla, za něhož se provdala a s nímž pak založila dynastii Přemyslovců. Jenže je to opravdu jenom pověst? Nemá nějaké reálné jádro? Vždyť přece existovalo hradiště, které neslo její jméno, a dodnes ho nese blízká ves u Kladna!

Pátrání po Libušíně

Ano, Libušín leží, stejně jako další starobylá hradiště Budeč a Levý Hradec, severozápadně od Prahy v oblasti považované historiky za původní území kmene Čechů. Na první pohled nás možná ostroh nad Libušínským a Svatojiřským potokem trochu zklame. Gotický kostel zasvěcený svatému Jiří v ničem nepřipomíná někdejší sídlo bájné kněžny. Už jeden ze zakladatelů moderní české archeologie Josef Ladislav Píč zde chtěl hledat Libušinu mohylu. Pozdější výzkum však ukázal, že se jednalo jen o skládku z 15. až 16. století.

Přečtěme si, co nám o Libuši a jejím hradě prozrazuje starý Kosmas: „Třetí, věkem nejmladší, ale moudrostí nejstarší, nazývala se Libuše; ta vystavěla hrad tehdy nejmocnější u lesa, jenž táhne se ke vsi Zbečnu, a podle svého jména jej nazvala Libušín…“ A právě z Libušína podle Kosmase vyslala Libuše zmíněné poselstvo do Stadic za Přemyslem Oráčem a zde také věštila budoucí slávu Prahy. Kronikář Libušín lokalizoval do hustých lesů táhnoucích se tehdy až k Berounce, kde v jeho době stával knížecí dvůr Zbečno. Určitě nemohlo jít o od Libušína nepříliš vzdálené Smečno, obec, která se původně jmenovala Dolní Smečen a dnešní název má teprve od roku 1882. O více než čtyři století po Kosmasovi však už Václav Hájek neměl ani ponětí, kde Libušin hrad stával, a podle jména ho spojil hned se dvěma místy. Žádné z nich se však nepřekrývalo s naším Libušínem. Tak do roku 710 zařazuje následující událost:

„Toho času z ponuknutí duchuov věštích, také s jistým vědomím a povolením i radou svých sester, Libuše pojavši svých deset panen a mnoho lidu robotného k východu slunce se s nimi obrátila a na místo jedno široké tu, kdež Cidlina v Labe vchází, přibravši se, s koně svého sšedši do hustých lesuov vešla a tu zastavivši se, prstem ukázala místo, na kterémž hned té hodiny hrad a město založiti rozkázala; a ohradu hradovú vysokými a širokými valy osypati poručivši, dne dvanáctého odjela… měsíce osmého, když se dílo vykonalo, Libuši to oznámili, kteráž v hrad nový uvázavši se, dobrú a pilnú čeledi jej osadila a od svého jména dala jemu jméno Libec, a město aby Libice sloulo, rozkázala…“

Hájek tím samozřejmě míní pozdější slavníkovské hradiště Libici nad Cidlinou, které ovšem nemá s bájnou Libuší nic společného. Nadměrnou fantazií obdařený kronikář však přisoudil Libuši i obec Libčice nad Vltavou na sever od Prahy a tentokrát do roku 717 umístil následující příběh:

„Téhož léta služebnice Libušiny rozličně svú kratochvíl při lovení zvěři provozovaly, s lučišti a střelami po hustých lesích chodíce jeleny střílely. Vtom dne jednoho náhodou na jeden vysoký a příkrý vrch vešly, kterýž se jím zalíbil, i žádaly jsou kněžny Libuše, aby dala na něm hrad pevný z srubuov hlinou oblepených postaviti. Kteráž spatřivše místo na žádost jích tak učiniti rozkázala a ony pro milost, kterouž měly k své paní, daly od jejího jména jméno hradu Liběhrad. A ves, kteráž toho času pří témž hradu u řeky založena byla, též od Libuše Libčice nazvána byla…“

Hájkova nejistota při lokalizaci bájného Libušína svědčí o tom, že v jeho době už zřejmě nebylo po někdejším Libušíně u Kladna ani památky. Ještě v době krále Přemysla Otakara II. jsou však připomínány hned dva Libušíny. Podle archeologa Zdeňka Váni jde zřejmě o vesnici v podhradí a pak také o malou osadu v samotném vnitřním areálu hradiště obklopující někdy v té době založený hřbitovní kostel sv. Jiří. Ale už kronikář z doby Karla IV. Přibík Pulkava se o Libušíně nezmiňuje a stěhuje bájnou Libuši rovnou na Vyšehrad.

A tak Libušín vlastně znovu objevil až v první polovině 19. století rytíř Matyáš Kalina z Jäthensteina, jinak nadšený vlastenec a jeden z průkopníků české archeologie. Výnosná advokátní praxe mu dovolovala věnovat se jako romantickému koníčku prehistorickému výzkumu. V roce 1835 zkoumal také ostrožnu někdejšího Libušína a narazil tady na kamennou hradbu, zřejmě část vnějšího opevnění, kterou označil za pohanské obětiště.

Od doby rytíře Matyáše Kaliny bylo libušínské hradiště mnohokrát zkoumáno, naposled v letech 1970 až 1971 archeologickým týmem vedeným již zmíněným Zdeňkem Váňou. Podle jeho závěrů zde mezi koncem 9. a přelomem 10. a 11. století stávalo nevelké správní hradiště, jehož vnitřní plocha měřila pouhých 2,63 hektaru.

Ještě předcházející výzkum akademika Jaroslava Böhma odkryl libušínskou hradbu s lícovanou opukovou zdí budovanou na suchu, typickou pro česká hradiště uvedené doby. Malou senzací byly objevy primitivních výtvarných projevů. Na osmnácti kamenech tří opěrných zdí nalezli badatelé neumělé rytiny koní a jezdců. Publicista Josef Sadílek je v knize Kosmovy pověsti ve světle dobových pramenů považuje za důkaz, že se na Libušíně dokonce čarovalo. Změti čar obklopující postavy koní a jezdců by měly být dokladem ještě pohanských magických obřadů. Zřejmě nikoliv náhodou mají v češtině slova čarování a čára stejný základ. Že by někdo chtěl těmito rytinami očarovat třeba nepřátelské jízdní vojsko nebo naopak si přičarovat ozbrojenou pomoc?

Ostatně nebyl by to jediný důkaz dávné magie. Archeologové totiž zjistili, že hradišti z konce 9. století předcházela osada z 6. a 7. století. A ve vrstvách odpovídajících této osadě našli badatelé kromě běžné slovanské keramiky také předmět, s nímž si dost dobře nevěděli rady. Nakonec usoudili, že se jedná o kultovní kalendář, patrně vůbec nejstarší kalendář v českém prostředí vůbec. Jde o hliněný kotouč zlomený vpůli, po jehož obvodu se nachází 31 vpichů, odpovídajících počtu dní v měsíci. Další vpichy míří ve třech od sebe různě vzdálených řadách od okraje do středu a je jich celkem 12. To znamená, že odpovídají počtu měsíců v roce. Třemi řadami je rok rozdělen na tři období s různým počtem měsíců – 3, 5, 4, přičemž třetí měsíc odpovídá době setí obilí, osmý době sklizně a konečně dvanáctý zimnímu slunovratu. Když se do jednotlivých jamek vždy na konci měsíce vkládaly oblázky, mohl kotouč fungovat jako kalendář. V jeho středu byla patrně zabodnuta tyč, podle jejíhož stínu měřili naši předkové den, který samozřejmě podle ročního období trval různě dlouhou dobu.

Možná se ale vědci ve svých vývodech pletou a onen tajemný hliněný kotouč s údajným solárně-lunárním symbolem sloužil k něčemu úplně jinému. Kdo ví? Jejich úvahy každopádně nepostrádají logiku a zdá se, že v legendárním sídle moudré kněžny-věštkyně opravdu našli nejstarší český časoměr.

Libuše, nebo spíše Luboš?

Vraťme se ještě k datování libušínského hradiště. Archeolog Zdeněk Váňa klade sugestivní otázku: „Jestliže nyní víme, že hradiště není starobylé, jak soudil Kosmas, a že je mu na druhé straně časově příliš vzdálené, aby o jeho skutečné úloze mohl mít spolehlivé zprávy, … co mohlo dát podnět ke vzniku pověsti o Libuši a jejím hradě Libušíně?“

V této souvislosti je zajímavé, že Kristián, který psal svou legendu Život a umučení svatého Václava a jeho báby svaté Ludmily o více než století dříve než Kosmas Kroniku českou, vůbec neznal Libuši jménem. O Češích vypravuje, že „když byli postiženi zhoubným morem, obrátili se, jak pověst vypravuje, k nějaké hadačce se žádostí o dobrou radu a věštecký výrok. A když jej obdrželi, založili hrad a dali mu jméno Praha. Potom nalezše nějakého velmi prozíravého a důmyslného muže, jenž se jenom orbou zabýval, jménem Přemysla, ustanovili si ho podle výroku hadaččina knížetem neb vladařem, davše mu za manželku svrchu řečenou pannu hadačku…“

Vida, Kristián sice znal Přemysla, ale o Libuši se zmiňuje jen jako o „nějaké hadačce“. Proč? A odkud se vlastně kněžna Libuše vzala? Zatímco profesor Zdeněk Nejedlý viděl v jejím panování zasutou vzpomínku na někdejší matriarchát, tedy vládu žen-matek, Vladimír Karbusický se ve své knize Nejstarší pověsti české domnívá, že Kosmas vytvořil Libušinu postavu podle své současnice markraběnky Matyldy Toskánské, pyšné, energické panovnice, která ve svém sídle v severoitalské Canosse rozsuzovala v roce 1077 spor císaře a papeže. Podle jiné verze byla vlastně českou obdobou antické věštkyně Sibyly. Ostatně se Sibylou srovnával Libuši i sám Kosmas.

Další hypotézy tvrdí, že se jednalo o slovanskou bohyni lásky – v latinském originále Kosmovy kroniky je jmenována jako Lubossa, tedy „ĺúbezná“ či „ĺubostná“ (připomeňme si v této souvislosti ruské slovo ljubov – láska a české polibek). Libuše by tedy měla být jakousi slovanskou Venuší. Ovšem Venus Libitina, nápadně připomínající spojení Venuše Libuše, byla podle římského spisovatele Festa bohyní smrti a pohřební hranice. Tahle připomínka jako by souvisela s ponurou pověstí spojovanou s tzv. Libušinou lázní na Vyšehradě. Kněžna, už nikoliv laskavá a moudrá, ale poživačná a krutá, se tu údajně koupávala se svými milenci, a když se jich dost nabažila, shazovala je do vltavské tůně pod vyšehradskou skálou. Spisovatel Josef Svátek připomíná pražskou pověst, podle níž se po Libušině smrti zřítilo z Vyšehradu do vltavské tůně její zlaté lože a doposud tam kdesi leží. Prý jednou samo vyplave na povrch, „až bude v Čechách opět králem panovník z rodu Libušina“. Dokonce k tomu už mělo dojít, když na český trůn usedl Karel IV., který byl skutečně po matce královně Elišce poloviční Přemyslovec.

Se zcela převratnou teorií přišel už v roce 1903 polský jazykovědec a historik Aleksander Brückner. Tvrdil totiž, že Libuše byla mužem, protože prý v Čechách až do 14. století bývalo jméno Luboša pouze mužské. S tímto na první pohled zcela skandálním názorem nepřímo souhlasí i archeolog Zdeněk Váňa, který, jak už víme, prozkoumával Libušín. Tento vědec se zamyslel nad tím, proč Kristián ve své legendě neznal Libuši jménem a psal o ní jen jako o „nějaké hadačce“. Dospěl přitom ke stejnému závěru jako zmiňovaný Brückner: Ženské jméno Libuše prý tehdy ještě neexistovalo! Paradoxně vzniklo právě ze jména už v té době zaniklého hradiště Libušín, původně Ĺubošín. A hradiště zase převzalo místní název vztahující se k dávné slovanské osadě, která na jeho místě stávala v 6. a 7. století. Právě ta se snad měla jmenovat Ĺubošín. Teprve zřejmě kronikář Kosmas z tohoto místního názvu vytvořil ženské jméno Libuše a dal ho nejmladší dceři bájného knížete Kroka.

Zdá se tedy, že budeme muset odsunout do světa pouhých spekulací výklad, že staročeské jméno Libuše znamená ženu „zvláště milovanou“ či „líbeznou“. Zdeněk Váňa nevylučuje, že zmíněná slovanská osada mohla mít i nějaký kultovní význam, jak by tomu napovídala i objevená studánka ve vyvýšené poloze, na pozdějším hradišti důmyslně chráněná valy, a konečně i nalezený hliněný kotouč s vypíchaným solárně-lunárním symbolem. Že by tedy Libušín byl vlastně dávnou staroslovanskou svatyní, z níž ústně dochovaná tradice dodatečně učinila sídlo moudré kněžny? Nebo se nejedná o ústní tradici, ale o Kosmovu nápaditost a fantazii? Možná mávnete rukou a namítnete, že jsou to všechno pouze spekulace. Souhlasím s vámi, nicméně pokud se nemáme oč opřít, zato se vyskytují nálezy víc než podezřelé, dohady tohoto druhu se logicky samy nabízejí. Jistě se mnou souhlasíte, že Libušín je místem poněkud záhadným, byť odtud zřejmě nikdy žádná Libuše nevládla.

Ze sedláka kníže Čechů

A co Libušin choť sedlák Přemysl? Legendista Kristián původ jeho jména nijak nerozvádí, zato Kosmas vkládá Libuši do úst slova, jež měla údajně říci svým poslům vyslaným do Stadic, v nichž sama leccos v souvislosti s tímto jménem vysvětlila:

„Nyní, je-li vám libo, vezměte mou řízu, plášť i přehozy, jaké sluší knížeti, jeďte a vyřiďte tomu muži vzkaz ode mne i od lidu a přiveďte sobě knížete a mně manžela. Muž má jméno Přemysl. Ten na vaše hrdla a hlavy vymyslí mnohá práva, neboť to jméno latinsky zní praemeditans (rozmýšlející) nebo superexcogitans (přemýšlející)…“

Citovaný údajný Libušin výrok nepoužil Kosmas ve své kronice jen tak náhodou. Spolu s dynastickou legendou o knížeti povolaném od pluhu se v Čechách šířilo také povědomí, že zemské zákony a zemské právo platí právě od zakladatele panující dynastie. Jistě nikoliv náhodou uvádí Ondřej z Dubé, nejvyšší sudí zemský v časech panování krále Václava IV., že „právo zemské české jest dávno nalezeno ještě od pohanstva a nejviece od Přemysla Oráče a těch pánov, kteříž sú té chvíle byli“. Tímto odvoláním se na tak dávnou dobu bylo posvěceno poddanství a stavovské rozdělení společnosti.

Hned na první pohled je naše tvrzení plné rozporů. Vždyť za rozmýšlejícího, a tedy moudrého muže je považován obyčejný a jistě nepříliš vzdělaný oráč, zemědělec, sedlák. A přitom tento prostý člověk z lidu, sotvaže se díky přízni jedné kněžny vyšvihne na vladařský stolec, sám hned zapomene na svůj původ a vytvoří přísné zákony a spoutá své nedávné venkovské druhy tuhým poddanstvím. Tak to alespoň vyplývá z tvrzení nejvyššího zemského soudce Ondřeje z Dubé. A konečně i sám Kosmas dávno před ním o Přemyslovi praví, že „tento muž, jenž vpravdě pro svou mužnost zasluhuje slouti mužem, upoutal zákony tento bezuzdný kmen, nezkrocený lid mocí zkrotil a uvedl v poddanství, jež jej i dnes tíží, též vydal všechna práva, jimiž se tato země řídí a spravuje…“

Podle některých historiků je Přemyslovo povolání od pluhu na vladařský stolec v podstatě reminiscencí na dávné počátky zemědělství v mladší době kamenné. Tehdy se obdělávání polí stávalo základním zdrojem obživy a oproti lovu a pastevectví představovalo vlastně výrobní revoluci. Oráči byli na špici pokroku. Ostatně i pro dávné Slovany bylo obdělávání polí ještě stále tou nejdůležitější činností, na níž byli svou existencí bezprostředně závislí.

Proto také vyorání první jarní brázdy v doposud panenské půdě, jak by tomu napovídalo Kosmovo tvrzení o úhoru, který nenáleží k žádnému poli, mívalo magický význam. Bývalo spojováno s obřadem, který měl zajistit budoucí bohatou úrodu. Už ve starověkém Řecku spojovali první orbu s bájí o bohyni země a obilí Deméter, v římských legendách se jmenuje zase Ceres, a smrtelném Íasiónovi, synovi hromovládného Dia. Z jejich spojení se narodil Plútos, bůh bohatství, původně požehnání polí. Tato báje se odrážela v obřadu, který doprovázel začátek jarní orby, totiž „posvátného sňatku“ vybrané kněžky s knížetem a s ním spojené rituální soulože v první vyorané brázdě. Tuto brázdu musel samozřejmě vyorat sám vladař, kníže, vůdce rodu, který se v ní pak pomiloval s ještě panenskou kněžkou či hadačkou. Nepřipomíná vám to příběh Libuše a Přemysla? Pravda, Libuše si pro svého ženicha poslala a nemilovala se s ním v brázdě, nicméně i tak má celá pověst styčné body s dávným rituálem první orby. Kristián a Kosmas zřejmě nepřímo zaznamenali ještě pohanský obřad doprovázející počátek obdělávání pole, jenž měl zajistit bohatou úrodu.

Tento výklad potvrzuje i nejstarší dochované vyobrazení Přemysla Oráče na fresce ve znojemské rotundě sv. Kateřiny, kde má jeho radlice podobu stylizovaného falu, který se má vnořit do panenské půdy a oplodnit ji.

Přemysl přitom nebyl jediným oráčem, který podle pověstí založil panovnickou dynastii. Podobně v sousedním Polsku stojí podle kroniky Galla Anonyma na počátku rodokmenu zdejších Piastovců bájný oráč Piast. Shoda začátků Přemyslovců a Piastovců je až příliš nápadná, než aby mohlo jít o pouhou náhodu. Je zřejmé, že obě legendy vznikly na základě podobného nebo stejného jarního rituálu, jenž měl zajistit hojnou úrodu, plné sýpky, a tedy i přežití příští zimy a další existenci rodu či kmene.

Zdaleka nešlo jen o čistě slovanskou pověst. Vždyť vzor pro ni nacházíme i v antickém Středomoří. Když v roce 458 před naším letopočtem ohrožovali Řím Aequové, bojovný národ usedlý ve střední Itálii, udělil senát mimořádné diktátorské pravomoci vojevůdci Luciovi Quinctiovi Cincinnatovi. Poselstvo senátu kupodivu nalezlo tohoto muže, který měl zachránit Věčné město před agresory, jak právě oře na poli. Cožpak to není přímo předobraz legend o Přemyslovi a Piastovi? Symbolika vladaře povolaného od pluhu je zřejmě hluboce zakořeněna v evropských tradicích. Proto ani české pověsti prostě nemohly nemít takovou postavu.

Vraťme se ještě k textu Kosmovy kroniky a položme si otázku, proč vlastně měl Přemysl orat právě na úhoru o rozměrech dvanáct krát dvanáct kroků. Podle publicisty Josefa Sadílka jde jednoznačně o astrální záležitost, tedy o připomínku jarní rovnodennosti. Tehdejší zemědělec prý musel mít jisté astronomické znalosti a vědět, že když den i noc mají shodně po dvanácti hodinách, v Libušiných slovech je to zašifrováno do úhoru o dvanácti kročejích zdéli i zšíře, nastává čas jarní orby. Na noční obloze se to projevuje vzestupem velmi jasné hvězdy Arktura ze souhvězdí Pastýře, vlastně prodlouženého oblouku hvězd Velkého vozu, k zenitu. Už citovaný Vergilius ve Zpěvech rolnických připomíná, že „rolníku potřeba jest též souhvězdí Arktura dbáti…“ Dávný sedlák, protože neměl žádný kalendář, musel se trochu vyznat i v astronomii. Postavení hvězd mu totiž podávalo závažné informace o agrotechnických lhůtách. Stoupající jasný Arktur představoval výzvu k první jarní orbě.

Libuše zase v Kosmově kronice říká svým poslům: „Co váháte? Jděte bez starosti, sledujte mého koně, on vás povede pravou cestou a dovede zase zpět, neboť tu cestu nejednou šlapal.“ Z čehož může vyplývat, že Přemysl byl vlastně Libušin tajný milenec, a její kůň tudíž do Stadic dobře trefil, ale také okolnost, že kráčel směrem k souhvězdí Pastýře, k hvězdě Arktur. Ne nadarmo nazývali staří Čechové Arktura Přemyslem Oráčem.

I ti zmiňovaní dva Přemyslovi voli mají prý mysticko-astrální význam. Když je totiž budoucí kníže vypustil, řekl jim, ať jdou, odkud přišli, a oni skutečně zmizeli z očí a víc se neobjevili – vlastně tím napodobovali výjev na podzimní noční obloze. Tehdy totiž začne souhvězdí Pastýře zapadat za obzor a nejdříve přitom zmizí „volské spřežení“.

Koniec ukážky