Věnováno Mel

Postavy, jména, místa i zápletky v tomto příběhu si autor vymyslel.

Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami,

živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © Simon Booker 2016

Translation © Tomáš Bíla, 2017

Original English title: WITHOUT TRACE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2017

The moral rights of the author has been asserted.

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-918-6 (ePub)

ISBN 978-80-7306-917-9 (mobi)

KAPITOLA PRVNÍ

Devět dní před tím, než se její dcera ztratila, se Morgan Vineová už potřiadvacáté vypravila do věznice Jejího Veličenstva Dungeness. Věděla, že ji dozorci mají za naivku a utahují si z ní (Čtenářský kroužek! Za krásnější svět!), ale bylo jí to jedno. Nikdy se ani nezmínila o skutečném důvodu, proč udržuje kontakt s mužem usvědčeným z vraždy.

„Nevypadáte jako nějaká víla dobrodějka.“

Morgan se rozhodla brát bachařovu poznámku jako kompliment. Trpělivě čekala, než ji pohledem přejede od hlavy k patě, přes odřenou koženou bundu, přiléhavé džíny a vysoké kozačky.

„Plánuju tady hromadný útěk,“ usmála se. „Ten čtenářský kroužek je zástěrka.“

Zamračil se. „Víte, doufám, že napomáhat k útěku z vězení je těžký zločin…“

„A to mi říkáte až teď?“

Muž se ušklíbl a vyměnil jí klíče a iPhone za plastovou visačku. Její osobní věci uložil do skříňky a stiskl bzučák, kterým se odemykaly dveře do zabezpečené části. Tam se o nefunkční nápojový automat ležérně opíral další dozorce, který ji měl doprovodit. Složil pomuchlaný Daily Express a odemkl první z mnoha zamčených dveří.

Morgan ho následovala přes hřiště a koutkem oka pozorovala smyčky ostnatého drátu a zamřížovaná okénka cel.

Nejvyšší patro, třetí zleva.

Jeho cela.

Vyspal se v noci, anebo až do svítání zíral do stropu?

Přemýšlel.

Doufal.

Plánoval.

Dozorce odemkl boční vchod do křídla C. Morgan se zastavila a naposledy nasála voňavý podzimní vzduch, než vešla do zatuchlé chodby, která páchla potem, nechutným jídlem a všudypřítomným strachem. Další vrzání dveří. Další chrastění klíčů. Dolů po betonových schodech, další zatuchlou chodbou a do společenské místnosti. Deset mužů tu sedělo v kruhu, nohy roztažené do stran, každý si hlídal svůj osobní prostor.

Cítila, jak se na ni dívá, a byla ráda, že si přivstala a umyla si vlasy. Byla spíš špinavě blond než blond a už před lety by byla změnila účes a vlasy zkrátila, kdyby nevěděla, že je na ně zatížený. Ještě jí nebylo ani čtyřicet a díky pravidelnému plavání a neustálé nervozitě si udržovala štíhlou postavu. V očích pořád měla mladistvou jiskru.

Kromě Dannyho nikdo v místnosti nevěděl, co ji s vězněm FF7836 spojovalo, a tak to mělo i zůstat. Založila čtenářský kroužek jako záminku, aby s ním mohla udržovat pravidelný kontakt, ale i kdyby to zítra dopadlo dobře – i kdyby jeho odvolání bylo úspěšné –, určitě by „své chlapce“ neopustila. Postupem času si k ní vybudovali důvěru. Ani by ji nenapadlo všeho nechat jen proto, že by se Danny dostal na svobodu.

Jako obvykle seděl proti Garymu Pascoeovi, zápasníkovi s býčí šíjí, který si odpykával dost dlouhý trest za to, že uškrtil těhotnou matku svých pěti dětí řetězem z jízdního kola. Na věčnou připomínku toho, co udělal, si ve vězení nechal vytetovat pod oko slzu.

„Zdravíčko, krásko.“

Pascoe ji vždycky přivítal jako první, protože se od chvíle, kdy se Morgan objevila ve dveřích, snažil ovládat dění.

„Dobré ráno, Gary.“

„Dneska pro mě nemáte úsměv?“

„Pobavte mě a uvidíme.“

„Když já znám jenom sprostý vtipy.“

„Tak se podíváme na knížku.“

„Vy jste tu šéf.“ Propletl si prsty, zakřupal klouby a pak zpod gumy tepláků vytáhl svůj výtisk Jako zabít ptáčka. „Ale chtěl bych se zeptat na toho právníka v tom příběhu. Co je to za pitomý jméno, Atticus Finch?“

Morgan nic neříkala. Posadila se a otevřela si svůj notně ohmataný paperback lemovaný založenými růžky. Knížka se jí otevřela na stránce, která byla potřísněná drobounkými flíčky čokolády, šmouhami Cadbury’s Flake starými pětadvacet let. Stopy minulosti.

„Jestli vás zajímá můj názor, tak bych řek, že to je debil,“ prohlásil Pascoe. „Ale tady šplhoun tvrdí, že není.“

Zadíval se na muže proti sobě a dal tím Morgan záminku pohlédnout přímo do Dannyho šedozelených očí. Všimla si modřiny na tváři a ušmudlaného obvazu na levé ruce. Další nehoda ve sprše?

„Chcete nám říct, co si myslíte o Atticovi, Danny?“

Kilcannon se zaklonil na židli a zamyslel se nad tou otázkou s téměř zenovým zaujetím. Morgan nikdy nepochopila, kde se v něm bere ten hluboký vnitřní klid, ale už ve škole z něj vyzařovala vyrovnaná autorita.

„Je to archetypální hrdina. Vždycky dělá to, co je správné.“ Danny si zdravou rukou vjel do hustých modročerných vlasů. „Lidé se obrátí proti němu, protože hájí někoho, vůči komu cítí předsudky, ale on se drží svých zásad, ať to stojí, co to stojí.“

Pascoe nasadil úsměv, ve kterém chybělo pár zubů.

„Je to debil a ta kniha je sračka.“ Mrknul na Morgan. „Kilcannon ji vybral jen proto, že se vám líbí ten film a on se vám snaží dostat do kalhotek.“ Z úsměvu se stal škleb. „Což je divný, protože o něm všichni víme, že je na mlaďounký holky.“ Spokojeně mlasknul. „Ale stejně, jestli ho zejtra pustěj, tak spolu hned jdete na rande, co?“

Morgan cítila, jak začíná rudnout.

„To není vtipné, Gary.“

„Vidíte?“ zahlaholil Pascoe a rozhlédl se po ostatních. „Hupnou na to, jakmile ho pustěj!“ Potom na Morgan spiklenecky zamrkal. „Já žádám o podmínku. Nechcete si radši počkat na opravdovýho chlapa?“

Danny zaťal zuby a zadíval se na něj. „To se neumíš chovat slušně?“

„Jen klídek, Danny.“ Pascoe ledabyle ukázal na jeho obvaz. „Máš něco s ručičkou?“

Oba se na sebe chvíli dívali a nenávist mezi nimi byla téměř hmatatelná. Morgan věděla, že v příštích vteřinách se rozhodne o tom, jestli dnešní setkání bude pokračovat, nebo předčasně skončí rvačkou. Trik byl v tom, aby si prosadila svou autoritu a neponížila přitom zápasníka.

„Chovejte se slušně, kluci,“ řekla. „Nebo zrušíme ten výlet do Disneylandu.“

Pascoe zaklonil hlavu a rozesmál se.

„Disneyland?“ zaskřehotal. „Tam bych nejel ani za všechen chlast z celýho Céčka.“

Všichni se rozesmáli. Morgan si oddychla. Většina z těchhle chlapů byla na prášcích. Člověk nikdy nemohl dopředu vědět, jestli se nějaký vtip neobrátí proti němu. A když se chystalo něco velkého – jako třeba odvolání Dannyho Kilcannona –, bylo mezi nimi cítit napětí.

Posledních pár dní se k tomu případu vracely i noviny. V Postu dělali čtenářskou anketu. Danny Kilcannon: nevinný za mřížemi, nebo zločinec? Osmdesát dva procent hlasujících ho označilo za vinného, ale i tak měl jeho případ potenciál podněcovat diskusi.

– Jasně, že je vinen.

– Je nevinný. Ať už Zoe zabil kdokoli, byl to cizí člověk, zloděj.

– Většinu obětí vražd zabije někdo, koho znaly.

– To neznamená, že Danny je vrah.

– A co ta nezvěstná manželka? Tu taky zabil. A hodil tělo do moře.

– To určitě ne. Rowena se zhroutila, jak vypověděl před porotou, a pak spáchala sebevraždu.

– To tvrdíš jen proto, že se ti líbí.

– A komu ne?

Morgan vedla čtenářský kroužek už dva a půl roku, ale stejně o většině „svých chlapců“ nevěděla, proč jsou za mřížemi. Vězeňská etiketa byla v tomhle ohledu naprosto jednoznačná: Na nic se neptej, nic neříkej. Ale proč poslali za mříže na zbytek života Dannyho Kilcannona, na to se ptát nikdo nemusel. Ačkoli nikdy nebyl žádnou celebritou, jeho tvář lidé tak trochu znali ještě před tím, než se ocitl v soudní síni. Byl povoláním tesař, ale trochu si přivydělával drobnými rolemi v televizních pořadech, až to v jednom filmu BBC dotáhl k postavě vraždícího kněze, která dokonce měla i text. Během procesu byla tahle rolička darem z nebes pro bulvární plátky, které pro něj hledaly vhodnou přezdívku. Pro jejich čtenáře byl dnes Danny „Killer-cannonem“. Ale tady ne. Tady byl „Mazlík“ nebo „Ten zasranej parchant“ – jak pro koho.

Ačkoli se mezi některými spoluvězni těšil značné oblibě, ti, co byli přesvědčeni, že se před čtyřmi lety pokusil znásilnit svou patnáctiletou nevlastní dceru a pak jí prorazil lebku tesařským kladivem, ho v lásce neměli.

O hodinu a půl později se Morgan opřela o dvířka svého mini a přejela si našpulená ústa balzámem na rty. Od moře vál chladný vítr, který bičoval nehostinnou kamenitou krajinu všude kolem areálu propojených budov, jež tvořily věznici Jejího Veličenstva Dungeness.

„Morgan!“

Nastupovala do auta a dělala, jako by ten pisklavý mužský hlas neslyšela, ale už bylo pozdě. Pospíchal k ní přes parkoviště, na nohavicích manšestrových kalhot cyklistické spony a v ruce papíry, které se třepotaly ve větru. Viděla jeho jméno na jedné příručce.

Psychologie socializace do kriminality od Nigela Cundyho.

Zapálila si a stáhla okénko.

„Ahoj, Nigele!“

Muže s vlasy barvy písku v prudkém větru na poslední chvíli zradila přehazovačka.

„Napadlo mě, jestli bys zítra nezašla na skleničku.“

„Promiň, mám moc práce,“ vymluvila se. „Co někdy jindy?“

Dál se pokoušel o úsměv, i když už mu to tolik nešlo.

„A budeš mít ,moc práce‘, i když to odvolání nevyjde?“

„Prosím?“

„Předpokládám, že doufáš, že se s Kilcannonem sejdeš na svobodě,“ řekl Nigel. „Někde při svíčkách, šampaňském a hudbě?“

Vycítila z něj závan hořkosti.

„Nevím, jak to myslíš.“

„Budeš potřebovat někoho, kdo tě rozveselí, až to odvolání zamítnou,“ vysvětloval Cundy. „Zvlášť po všem tom blogování a tweetování, aby jeho případ zůstal ve veřejném povědomí.“ Odfrkl si. „Škoda že taková plodná pisatelka jako ty neprotlačila pořádný článek do pořádných novin.“ Morgan cítila, jak se jí zatínají zuby. „A navíc je to už jeho druhý pokus. To naději na úspěch taky nezvyšuje.“

„Možná zapomínáš na skutečnost, že je nevinný.“

„Možná si pleteš fakta a pocity.“

„Takové bezpráví přímo pod nosem, Nigele, a tobě je to úplně jedno?“

„To ovšem říkáš ty, že to je bezpráví. Ale když se podíváš na všechny důkazy...“

Morgan cítila, jak v ní sílí zlost.

„Copak tebe to nikdy neomrzí?“ zeptala se.

„Co?“

„Bránit systém bez ohledu na to, jak do očí bijící chyby dělá?“

„On je vrah.“

„Já Dannyho znám,“ řekla Morgan.

„Znala jsi ho. Jako malá. Teď ti je čtyřicet...“

„Je mi třicet sedm.“

„A už bys mohla mít rozum, místo aby sis vzpomínkami na staré dobré časy nechala zkreslovat úsudek a překrucovala kvůli nim fakta.“

Úsměv toho muže byl čím dál chladnější. Nakonec jí vrazil do ruky Daily Telegraph.

„Na památku,“ řekl.

Ta fotka, pořízená okénkem policejního antonu jen pár chvil po vynesení rozsudku, se objevila hned vedle titulku, který nekompromisně vystihoval podstatu věci.

Vinen, nebo nevinen? Killer-cannon jde zítra před odvolací soud.

„Daily Telegraph?“ zeptala se. „To jako vážně?“

„Na světě nejsou jen guardianisti,“ odfrkl si.

Ona si tiše povzdychla.

„Nenapadlo tě někdy, že ses minul povoláním, Nigele?“

„Je to lepší než psát o hvězdičkách čtvrté kategorie.“

Morgan věděla, že její úsměv nepůsobí moc věrohodně. Potáhla z balené cigarety a na jazyku jí ulpěla nitka tabáku.

„Takhle ty opravdu balíš holky?“

Nigelův úsměv zmizel, až když nastartovala motor. Zesílil hlas, aby ho překřičel.

„Tak naposledy: Danny Kilcannon není ten chlap, kterým ho chceš mít.“

Ale jeho slova odvál vítr.

Místo, které Morgan nazývala svým domovem, byla hrstka vyřazených a postupně upravovaných železničních vagonů, ve kterých už ve dvacátých letech bydleli rybáři a železničáři. Bylo to pět minut autem od věznice a tři sta metrů od břehu moře, kde vlny vytrvale opracovávaly štěrkovou pláž. Řada předchozích majitelů příbytek postupně upravovala, obložili stěny a přistavěli prkenný přístěnek na straně směrem ke starému majáku.

Byly tam dvě ložnice, koupelna a obývák s kuchyňským koutem, ze kterého se dalo vyjít přímo na dřevěnou terasu ověšenou květináči s červenými muškáty. Ta záplava barev Morgan vždycky dodala energii, zvlášť za těch šedošedých dnů, kdy sprška od moře útočila na okna jako kulometná palba a vítr skučel jako projíždějící vlak duchů.

S velikou elektrárnou, štěrkovnou a hromadami rezavějícího šrotu nebyla přírodní rezervace Dungeness zrovna turistickým rájem, ale Morgan milovala každý kousek štěrku, každý výhonek bodláčí, každý chomáč mořských řas. Líbilo se jí, že má za sousedy netopýry hvízdavé, lišky, hranostaje, jezevce, zajíce a lasičky, ani nemluvě o vážkách, stovce druhů brouků a podle Královské společnosti pro ochranu ptactva taky dost druhů pěvců, aby se nikdy nemusela trápit tichem – od sokolů stěhovavých po tenkozobce, od bělořitů po strnady luční.

Vystoupila z auta a přehlédla větrem ošlehanou pláž – liduprázdnou, až na tři puberťáky v dálce. Jeden z nich kopal do plechovky, druhý házel kamínky na vrak starého rybářského člunu. Zaslechla zvuk tříštícího se skla. Jak se kluci rozběhli za plechovkou a zamířili ke sloupům vysokého napětí, sbíhajícím se jako paprsky smrti k elektrárně, Morgan vystoupala na terasu lemující její domov.

Uslyšela mušličky ještě dřív, než je uviděla. Cítila, jak jí křupají pod nohama. Na okamžik zaváhala, jestli je sem zavál vítr, nebo je tady nechali ti kluci – možná to měl být nějaký vtípek –, ale když se na ně podívala pořádně, uvědomila si, že jsou uspořádané do tvaru písmen a tvoří dvě slova.

Nevěř mu

Otočila se a znovu se zahleděla na pláž. Ti kluci byli pryč. Mořský břeh byl liduprázdný stejně jako úzká cesta, která se táhla podél železnice do Romney Marsh.

Aniž by o tom přemýšlela, shrnula Morgan mušličky nohou na jednu hromádku a rozmetala je po štěrku kolem domu. Pak vešla dovnitř a nalila si sklenku vína. Snažila se nevnímat, jak se jí u toho třesou ruce a buší srdce.

KAPITOLA DRUHÁ

Morgan se probudila před pátou a marně se snažila vypudit ten vzkaz z mysli. Hlavním podezřelým pro ni byl Nigel Cundy – malicherný a žárlivý chlap –, ale možná to byl jenom hloupý žert těch tří kluků.

Za rozbřesku rezignovala na to, že by ještě usnula, šla se osprchovat a pak dobrou půlhodinu přemýšlela, co si vezme na sebe. Potom s žaludkem sevřeným obavami nasedla do auta a vyrazila do Londýna. Minulý týden byla se svým mini v servisu. Na tenhle den se už dlouho připravovala a nemínila dopustit, aby její cestu ohrozil technický defekt.

Zaparkovala v podzemní garáži a vyrazila do rušných ulic, až nakonec zaujala pozici na jižní straně Strandu, naproti gotickému veledílu, ve kterém sídlil Královský soudní dvůr. Rozhodla se, že si nepůjde rozhodnutí poroty vyslechnout do soudní síně, protože věděla, že by jen těžko ovládala svou reakci, kdyby zazněl špatný rozsudek. Musela zůstat nenápadná. Dnes večer bude před každou televizí v Dungeness našlapáno, a i kdyby to pro vězně FF7836 dopadlo dobře, nechtěla riskovat, že nějak nabourá své vztahy s ostatními členy svého kroužku.

Studené paprsky říjnového slunce vyvolávalo v zástupu novinářů před hlavním vchodem odvolacího soudu vlnu nebývalé pospolitosti. Morgan si prohlížela přenosové vozy televizních stanic – Sky News, BBC, ITV – a mimoděk se v myšlenkách dostala k tomu, jak dopadla její vlastní kariéra v žurnalistice. Mívala jednoduchý plán: Stát se z premiantky na Oxfordu neohroženou investigativní novinářkou a později pravidelnou komentátorkou Question Time, kde bude moudře a trefně komentovat aktuální dění.

Realita byla až nepochopitelně odlišná: těhotenství, odchod z univerzity, matka samoživitelka. Se svými s vášní psanými, dokonale zazdrojovanými články na Dannyho obhajobu marně obcházela redakce jednu za druhou. Místo toho, aby se stala uznávanou obhájkyní nespravedlivě odsouzených, se na ni všude dívali jako na potrhlou pisatelku věčných stížností a hanopisů.

Její kariéra se dala do pohybu až v době, kdy celkový význam tištěných médií začal rapidně upadat, a tak přežívala psaním článků o hvězdičkách třetí kategorie a přilepšovala si uklízením domků na pláži, kam se na léto stěhovaly rodiny z vyšší střední třídy s rozcuchanými dětmi, kterým dávali jména jako Sholto, Candida a snad klidně i Chlamydia.

Ucítila krátkou vibraci v kapse, vytáhla telefon a přečetla si nový e-mail. Většinu dnů trávila ve stavu permanentního napětí, jestli někdo z redaktorů, které průběžně oslovovala, odepíše na některou z jejích až přehnaně rozpustilých nabídek.

Zdravím! Nenapadlo vás někdy, co se stalo s (jméno bývalé seriálové hvězdičky / zostuzeného fotbalisty / člena dávno zapomenuté chlapecké kapely)? Už nemusíte pátrat. Je v léčebně / u divadla / na úřadě práce. Tak mě napadlo, že vám dám tip na článek.

Její pravidelný sloupek Já a moje lednička slavil překvapivý úspěch v Plus One, lehce bulvárním časopise pro intelektuálně nenáročné čtenáře. Tři roky jí různé rádoby osobnosti dovolovaly exkluzivně nahlédnout! do svých kuchyní a podělily se nejen o své oblíbené recepty, ale především o vlastní zlozvyky ve stravování. Jenže pak přišel nový šéfredaktor a sloupek, který pro Morgan představoval jediný pravidelný zdroj příjmů, byl najednou zrušen.

I teď, když čekala na rozsudek odvolacího soudu, si jako novinářka na volné noze musela hlídat, jestli někdo neprojeví zájem o její nápad napsat článek o zvířecích mazlíčcích celebrit, kteří připomínají své majitele. Jenže místo e-mailu, který by sliboval nějaký honorář (Dobrá, tak 1500 slov do pondělí!), to byla zpráva od otce její dcery.

Tvůj kamarád Danny K. se znovu odvolal! Teď je to u soudu! To by tě mohlo zajímat! Cx

To byl celý Cameron. Hlavu mezi kalifornskými oblaky a za každou větou vykřičník.

Už se mu chystala odepsat, když ji najednou přepadl tísnivý pocit, že ji někdo pozoruje. Rozhlédla se po reportérech na protějším chodníku, ale nezdálo se, že by se o ni někdo z nich zajímal. Kolemjdoucí ji míjeli, aniž by se na ni byť jenom podívali.

Ale někdo ji pozoroval. Byl to zvířecí instinkt. Prostě to cítila.

Zachvěla se a zpozorovala, že se před budovou soudu začíná něco dít. Hlouček novinářů vyrazil vpřed a všichni se začali přetlačovat o místa v první řadě.

A pak ho spatřila. Danny Kilcannon vycházel ze dveří v doprovodu své advokátky Imogen Cooper-Priceové, štíhlé zrzky v minisukni, která si zkušeně počkala, až se před nimi seřadí hradba mikrofonů.

Morgan se rozhlédla – k čertu s tím, jestli ji někdo uvidí, vždyť na tuhle chvíli čekala tak dlouho! – a přeběhla silnici. Skutečnost, že Danny vyšel z budovy hlavním vchodem, mohla znamenat jen jediné. Po čtyřech letech ho opravdu osvobodili! Vmáčkla se mezi televizní štáby a napínala uši, aby advokátku slyšela.

„Dnes končí jeden dlouhý boj za spravedlnost,“ řekla Imogen dramaticky, „a taky za nápravu velikého bezpráví. Po zvážení nově předložených důkazů – a poté, co jediný tak zvaně očitý svědek odvolal svou původní výpověď – prohlásil odvolací soud rozsudek vynesený nad Dannym Kilcannonem za neplatný.“

Morgan se natahovala na špičkách, v očích ji štípaly slzy a snažila se potlačit pocit, že by to měla být ona, kdo tenhle vítězný proslov pronese. Chtěla se soustředit jen na Dannyho. Na jeho nehybnou tvář.

„Aby bylo jasno,“ pokračovala advokátka, „pan Kilcannon je zcela nevinen. Předchozí odsuzující verdikt byl anulován. Nejvyšší státní zastupitelství si neponechalo lhůtu na odvolání. V tuto chvíli je tedy zcela zproštěn viny a naprosto nevinen v očích soudu...,“ odmlčela se a zahleděla se do objektivů, „... i v očích každého soudného člověka.“

Morgan věděla, že Dannyho advokátka na ta poslední slova kladla zvlášť velký důraz proto, aby je vtloukla do hlavy nejenom divákům, ale hlavně redaktorům po celé zemi. Tón, jakým se o Dannyho propuštění bude psát, rozhodne o tom, jak se na něj po zbytek jeho života budou lidé dívat – jestli jako na nevinného člověka, který nedopatřením skončil za mřížemi, anebo na lháře, kterému se nakonec podařilo vylhat se i z vraždy. Kolik lidí už po těchto schodech odcházelo od soudu s pocitem, že byli osvobozeni, ale záhy zjistili, že v očích veřejnosti jsou pořád zločinci?

Imogen mluvila pořád dál.

Konec ukázky

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ