Pro TW

Sbalili nás a ukradli,

žijeme tam,

kde schovávají věci.

– John Doe, „The Golden State“

Copyright © 2017 by Bryn Chancellor

Translation © Milena Pellarová, 2017

Original English title: SYCAMORE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2017

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-982-7 (ePub)

ISBN 978-80-7306-983-4 (mobi)

JSI TADY

leden 1991

První noc v Sycamore vyklouzla dívka z domu. Vzala si zimní nepromokavou bundu, která měla jasně červenou barvu jako květy kaktusů ocotillo, obula si roztřepené fialové plátěnky a otevřela přední dveře. Když zaskřípaly, na špičkách se zastavila a strnula. Matka byla na levé ucho hluchá a nepohnula se, a tak dívka dveře s kliknutím zavřela. Nebylo to poprvé, co pozdě v noci odešla, a nebude to ani naposled. (Jednou to naposledy bude, ale ne dnes.) Měla před sebou první noc v malém severoarizonském městečku, kam ji matka proti její vůli odvlekla. Strčila si pod kabát zápisník a rychle se vydala na ulici. Byla zima a dech se jí před ústy srážel.

Na konci příjezdové cesty, kam už nesahalo světlo z verandy, se zastavila. Ve Phoenixu teď všude svítily pouliční lampy, z blízké Sedmé Avenue byl slyšet svist pneumatik, z autobusových zastávek se ozývaly výkřiky a z letiště Sky Harbor hřměly motory tryskáčů. Tady ji obklopovala studená mlčící temnota, jež neměla konce a z níž se jí zatočila hlava. Přízračné ticho. Zneklidňující. Začala se potit, doširoka rozevřela oči a hned si vzpomněla na sovy, které hnízdily doma na jasanu u sousedů. Když se snažily zaostřit na to, co se pod nimi pohybuje, vykulily oči a začaly rychle otáčet hlavou jako diváci na tenisovém utkání.

Obrátila pohled k obloze a ticho promluvilo. Mléčná dráha se roztáhla, její střed zazářil a obloha černá jako saze hrozivě zavyla. Dívka pevně semkla víčka, jako by ji oslnily reflektory. Ve Phoenixu, kde okolí domu halila žlutá pokrývka pouličních lamp, se noční nebe do černoty nikdy neponořilo. I v poušti, kam záře města nedosáhla, se na něm jako stydlivé děti schovávaly zářivé hvězdy. Najednou ucítila vůni máty, chřípí se jí rozšířilo a zachvěla se, protože měla pocit, že spadla do hluboké jámy. Panebože, jsem zase malá, pomyslela si. Spadla jsem do studně! Pomoc! Je tady tma! Prudce vydechla, zasmála se a ten zvuk ji překvapil. Otevřela oči. Uvědomila si, že takhle se smál otec, drsně a zajíkavě, jako když hýká osel.

Za chvilku si na tmu zvykla. Stromy, keře a střechy dostaly ostřejší obrysy a před ní se vynořila bílá středová čára v neznámé ulici, kterou lemovala světla domů připomínající napínáčky na mapě. Roadrunner Lane. Píp, píp, zaznělo jí v hlavě, připomněla si dětský animovaný seriál a v té chvíli jako na zavolanou začali v dálce výt kojoti. Na západě se tyčily siluety Black Hills postříbřené světly z Jerome – věděla, že je to na západě, protože tam zašlo slunce. Nos, uši a nohy jí znecitlivěly zimou, a tak začala poskakovat, aby se trochu zahřála. Chviličku přemýšlela, jestli si nemá zajít domů pro čepici a silnější ponožky, ale pak se rychle vydala na východ k městu půldruhého kilometru odsud.

Ačkoli byla vysoká a měla dlouhé nohy – toho roku dorostla do výšky 176 centimetrů –, při běhu jí to vůbec neslušelo. Paže se jí komíhaly sem a tam, nohy tahala za sebou a připadala si jako větev v divokém proudu, která se přes kameny a kořeny řítí do údolí hnaná vlastní vahou a silou gravitace. V šestnácti se jí zaoblily boky a od té doby si musela stahovat kalhoty páskem nebo zavíracími špendlíky. A potom ty nohy. Směšné. Sama se divila, že o ně od rána do večera nezakopává. Loni přestala chodit na balet, protože ji vlastní tělo v trikotu začalo uvádět do rozpaků a styděla se za neobratné skoky a za to, jak těžce vždycky dopadne na podlahu. Proč dala příroda lidem tak pitomě divné tělo? Aspoň že venku se vždycky cítila dobře. Běžela a dychtivě polykala čistý studený vzduch. Na úpatí vrcholků se silnice začala klikatit a vedla přes propadliny suchých řečišť. Jess nabrala rychlost. Nepromokavá červená bunda příjemně šustila, jak se jí o ni třely paže. Zápisník měla bezpečně ukrytý na srdci. Prudce skočila, jednou, podruhé, potřetí, a na tři okamžiky gravitaci porazila.

Nepřekonatelnou chuť dostat se ven měla už od dětství. Tehdy se zběsile vrhala ze dveří a přeskakovala schody, a když byla ještě hodně malá a běžela na hřiště, na dvorek nebo na plovárnu s roztaženými pažemi, zkoušela chassé a pas de bourrée. Na posledních nočních výletech ve Phoenixu nešla obvykle dál než na zadní zahradu, roztáhla si tam deku a při baterce si četla. Když pršelo, procházela se bosa po mokré trávě, brodila se v kalužích a schválně šlapala do bláta, aby mezi prsty cítila mokrou hlínu. Někdy si vzala otcovu dodávku – to už měla řidičák – a s vypnutým motorem jela na konec příjezdové cesty. Poté, co se otec sbalil a odešel, si půjčovala matčin hnědý sedan. Většinou nejezdila daleko, jen po nejbližším okolí, a přitom poslouchala hudební mixy na stereu. Občas zaparkovala pod nějakou pouliční lampou, chvíli psala špatné básně a pokoušela se uklidnit. Neprchala z domova za dobrodružstvím ani na tajné schůzky – vlastně ano, když ještě byla s Klukem, ale už skoro před půl rokem se rozešli. Snažila se jen uvolnit napětí, které se v ní hromadilo celý den, zatímco chodila po školních chodbách a novými oblými boky nechtěně vrážela do spolužáků, vyhýbala se Klukovi a jeho šklebícím se kamarádům a doma sledovala hádky rodičů, napjaté rozhovory, které pokaždé uťali, jakmile vstoupila do místnosti. Tady v novém městě nevěděla, co vlastně hledá, jenom ji něco hnalo z domu.

Zastavila se na svahu, ze kterého byl vidět střed města. Sotva popadala dech. Když se z výšky dívala na rozlehlý Phoenix, vždycky se jí zdálo, že v sálajícím žáru vzdorovitě syčí a plive. Městečko Sycamore jí na první pohled připadalo jako z pohádky, tak bylo maličké. Všechny obchody a úřady se soutřeďovaly na Main Street, na jedné straně malá vyšší škola, střední škola na druhé. Ačkoli vypadalo, že ospale pochrupuje, dívka si vzpomněla na Frankensteina: „Ve slabém světle napůl stažené petrolejky jsem uviděl, jak se tupé žluté oko toho tvora otevřelo.“ Jakmile ji to napadlo, ušklíbla se a obrátila oči v sloup. Už zase vidím všechno černě. Matka má pravdu, když jí pořád říká: „Rozvesel se trochu, beruško. Vždyť je ti šestnáct!“

Vlastně teď už skoro sedmnáct. Nevěděla proč, ale bylo to důležité. Zase bude o krok blíž tomu, aby ji ostatní brali vážně, a o trochu víc se vzdálí tomuhle hnusnému roku.

Odpoledne jely s matkou do školy. Zatímco matka vyplňovala přihlášku, ona se opírala o sloup a sledovala studenty, kteří chodili po chodbách, postávali u řady žlutých skříněk, a jakmile zazvonilo, rozprchli se, jako když rozhodíš hrací kostky. Stejně jako ve Phoenixu i tady byla spousta sebevědomých atletů, roztleskávaček se zálibou v laku na vlasy a jejich patolízalek. Viděla ale taky jednoho kluka, který zjevně obdivoval Morrisseyho, a jiného, který měl v uchu zavírací špendlík a na sobě tričko s kapelou Nepoužitelní, takže všechno zřejmě ztraceno nebylo. Nepoužitelná. Je k ničemu jako příliš těsný kabát nebo sražené rukavice, jako pitomé kalhoty stažené páskem. Proč samu sebe vnímá jenom negativně? Nervózní, nespokojená, divná, bývalá přítelkyně, bývalá dcera.

Kolem pomalu přešli dva kluci v džínách a kostkovaných košilích, kteří mezi sebou nesli velkou lepenkovou krabici. Oba se na ni s úsměvem podívali, ale jakmile byli kousek dál, šeptem se nad krabicí vyměnili pár vět, ohlédli se a rozesmáli. Z toho smíchu zaznívala výzva ke sblížení a výhrůžka zároveň. Stáhla si svetr přes boky a potlačila chuť se přikrčit. Vzpomněla si na Kluka, na kterého si zakázala myslet, na jeho lichotky a doteky, z nichž ji polévalo horko, překřížila nohy a odvrátila se. Potom s matkou jezdily půl hodiny po městě. Nahoru a zase dolů po Main Street a okolí, kolem střední a vysoké školy, k poště, kde matka začne za dva dny pracovat, po neuvěřitelně úzkých klikatých silnicích k opuštěnému hornickému městečku Jerome s uzounkými ulicemi, kde se domky kymácely na prudkých svazích. Dívka sledovala výstražné tabulky a dopravní značky, které se musela naučit, když se biflovala na zkoušku z dopravních předpisů. Za velké vody vjezd zakázán. Pozor, za mokra nebezpečí smyku. Předjíždění zakázáno. Dej přednost v jízdě. Pozor, značka stop.

U benzínové pumpy obrátila tvář k okénku. Žena u vedlejšího stojanu měla na nohou pruhované ponožky různých barev a na svetru obrovský spínací špendlík se žlutou stužkou. Naproti přes ulici stál motel Woodchute, sruby spojené zastřešenou verandou kolem dokola. Za ním se jako maličká hora uprostřed města tyčil podivný černý kopec.

Matka vzdychla. „Ty se mnou zase nemluvíš? Na mě už to nezabírá.“

„A co mám říkat?“ Dívka pokrčila rameny. „Jsme tady. Prosadila sis svou.“

„Mohla bys toho říct spoustu. Třeba na co myslíš.“

Jako obvykle myslela na ty nejobyčejnější a nejzásadnější věci zároveň: prezident právě vyhlásil válku, řady skříněk ve škole vypadají jako zahnědlé zuby, písmena na vývěsním štítu motelu připomínají opracovaná polena, co je skutečné, k čemu jsou školní znalosti, existuje vůbec láska? Na zamlžené okénko nakreslila prstem X. To písmeno označuje místo. Jsi tady. Opravdu? Je tady vůbec někdo?

„Já vím, že už jsme to probraly,“ pokračovala matka, „ale měly bychom to asi udělat znovu. Je to velká změna a přišla moc rychle. Uvědomuju si to a omlouvám se. Musíme se najednou vyrovnat se spoustou věcí. Teď už jsme jenom my dvě. Potřebuju, abys stála při mně. Spoléhám…“ Zatahala dívku za rukáv. „Podívej se na mě, buď tak hodná.“

Dívka se odtáhla.

Matka zavrtěla hlavou. „Přestaň si už konečně hrát na ukřivděnou puberťačku. Nesluší ti to.“

„Ty do mě vždycky vidíš,“ odpověděla dívka. „Maminka ví všechno nejlíp.“

„Přesně tak.“ Matka se zasmála.

„Nechápu, co je na tom legračního. Nemyslela jsem to jako vtip.“

Matka si přetřela čelo a stiskla kořen nosu. „Hele, chtěla jsem si to nechat pro sebe, protože finance nejsou tvůj problém, ale můj,“ řekla hlasitě jako vždycky, když zapomněla, že špatně slyší, a mluvila, jako by se snažila překřičet hlučící dav, „ale i kdybych chtěla ve Phoenixu zůstat, nešlo by to. Dům jsem musela prodat, jinak bych nemohla vyplatit tvého otce, vyrovnat se s právníkem a vůbec vyřešit všechny ty blbosti, které jsem vůbec řešit nechtěla. To patří k rozvodu, ale nikdo to neřekne. Je drahý. Nezničí tě jenom duševně, ale i finančně.“ Znovu vzdychla, zatahala se za lalůček nedoslýchavého ucha a ztišila hlas. „Ale i kdyby nešlo o peníze, potřebovala jsem změnu. Musím začít znovu. Prospěje nám to oběma.“

Dívka se sesunula na sedadle a začala myslet na otce. Teď byl v Kalifornii s novou manželkou a dceruškou. S krásnou holčičkou, jak kdysi říkal jí. Se sestrou, po které v dětství toužila a o kterou rodiče pořád prosila. (Když jí matka řekla: „Broučku, my už děti mít nemůžeme,“ nechápala to.) Tenhle nový image nedokázala sladit s rodinným portrétem, který znala odjakživa. Připadalo jí, jako by otec ji a matku vystřihl a místo nich nalepil dva cizí ženské obličeje. Nedostala sestru – otec si za ni v podobě zbrusu nové krásné dívenky pořídil náhradu. Jako by se jí ve dne vkrádal do vědomí ošklivý sen, a tak si říkala, že to není skutečné, jenže bylo. Nůžky a lepidlo držel v ruce otec. Rozhodla se, že už s ním nikdy nepromluví. Nechce matku ani ji? Tak ať jde do hajzlu. Kdo o něj stojí?

„Jsme tady,“ pokračovala matka. „Do konce střední ti zbývá ještě rok a půl a musíš se připravovat na vysokou. Dej Sycamore šanci.“

Jess se otočila. Matka upírala oči na čelní sklo a chvěla se jí brada, jak se snažila zadržet pláč. V jejím profilu viděla samu sebe – podlouhlou bradu, rovný nos, houštinu kučer. Na rozdíl od ní si matka spínala vlasy hřebínky a v koutcích očí měla vějířky vrásek od smíchu. Jako by se Jess dívala na momentku ze své vlastní budoucnosti.

Natáhla ruku a dotkla se pihy na matčině zápěstí.

Matka si utřela oči a usmála se. „Napadlo mě něco šíleného. Co když se nám tady bude líbit?“ Prudce vydechla a chytila se za srdce.

Jess obrátila oči v sloup. „Bůh chraň.“

Matka se vesele ušklíbla, otočila klíčkem v zapalování a poklepala na volant. „Chceš řídit?“

Jess skryla úsměv rukávem. Vyměnily si místo, Jess se usadila za volant a zapnula si bezpečnostní pás.

„Zkontroluj zrcátka,“ upozornila ji matka. „Bože, nemůžu uvěřit, že už jsi vyšší než já. Ještě vyšší než tvůj otec.“

„Tvůj otec“ místo „táta“. Další z mnoha změn.

„Nemůžu se dočkat těch vtipných hlášek ve škole,“ poznamenala Jess. „Hele, jaké je tam počasí?“ Strčila si prst do pusy a naznačila, že zvrací. Vzpomněla si, jak se před těmi smějícími se týpky na chodbě přitiskla ke sloupu a pokoušela se zmizet. Když zjistila, že Kluk je jen ubohý lhář, přesně to dělala ve staré škole. Schovávala se před všemi, aby se vyhnula hanbě, která ji pronásledovala jako stín. Trochu se styděla za sex, ale hlavně za to, že se jako husa nechala obalamutit a tomu hajzlíkovi věřila. Ona, která zpochybňovala naprosto všechno. Láska – cha, cha!

Matka se natáhla a stiskla jí paži. „Zkusíš to, viď? Kvůli mně? Bude to dobrodružství, uvidíš.“

Obě zmlkly, protože si okamžitě vzpomněly, že tohle často říkával otec a vždycky přitom z legrace napodoboval francouzské r. Zapnula motor, a než vyjela z parkoviště, zkontrolovala zrcátka. Když chtěla zapnout blinkr, uvědomila si, že nemá ponětí, kudy se jede domů. Do baráku na ulici, kterou neznala. Položila si hlavu na volant a snažila se potlačit slzy.

„Doleva, beruško,“ připomněla jí matka a položila jí ruku do týla.

Dlaň byla teplá jako okénko rozzářené sluncem. Dívka měla podivný pocit, že jí sděluje nějaké tajemství a horce jí šeptá do ucha: Nemrkej.

Vzpřímila se, narovnala ramena a přitiskla se zády k sedadlu. Tak jo. Už žádné schovávání. Všemu, co přijde, se od téhle chvíle postaví čelem.

Jess ve tmě zastavila, a když se jí zpomalil dech, nad městem před sebou nakreslila do vzduchu X. Jsi tady. Opřela se o dopravní značku a vytáhla z bundy zápisník. Sundala gumičku, která držela pero zastrčené uvnitř, potom si ji dala do pusy a skousla. Nepoddajnost gumy mezi zuby, tiché písknutí a tlak jí dělaly dobře. Líbilo se jí, že si při psaní sotva vidí na ruce a písmena jí vycházejí na stránce křivá a kostrbatá. Když dokončila myšlenku, znovu navlékla gumičku na zápisník a dala si ho zpátky pod bundu. Potom přešla doprostřed ulice a lehla si na zem. Hrbolatý asfalt ji tlačil do hlavy a odíral jí bundu a džíny. Nakreslila X přes oblohu. Jsi tady. Kde na světě je tady ve vztahu k ostatnímu? Co zrovna teď vidí vojáci v Iráku a sami Iráčané? Jak snadné by bylo pro ni a vůbec pro všechny zmizet. Pokud vůbec existují. Právě takovéhle úvahy z tebe ve škole dělají mimoně. Kde je tvůj školní duch? Jo, jo. Jo! Zasmála se a prolomila ticho. Směje se jako otec, ale vypadá jako matka a smysl pro humor má taky po ní. A pak ještě po sobě.

Sedmnáct. Jaká v té době bude? Jaká bude tady?

Otevřela oči co nejvíc doširoka. Nemrkej, přikázala si.

V křoví vedle ní něco zašustilo, a tak rychle vyskočila na nohy. Na hady a ještěrky byla zima. Byl to zajíc? Pekari? Nebo puma? To jsou přece noční tvorové. Taky by se tam mohl skrývat člověk, napadlo ji, když začala pozadu ustupovat. Otočila se a dlouhými skoky se rozběhla domů. Připadalo jí, že ji žene všeprostupující energie, na kterou se může spolehnout.

Jess vstoupila do domu a podrážky plátěných bot na dlaždicích zaskřípaly. Doma. Uviděla stejnou ošoupanou pohovku potaženou keprem, přes níž ležela přehozená babiččina deka, knihovnu plnou vybledlých zelených encyklopedií a otevřený slovník cizích slov na vrchní polici. Stejné houpací křeslo, na kterém sedí starý medvídek s jedním okem. A přesto bylo všechno jiné.

Matka v ložnici se ani nepohnula. Ležela na pravém boku s rukama pod tváří a hnědé kudrny jí zakrývaly nedoslýchavé ucho. V poslední době chodila do postele hned po večeři, a když měla volno, vůbec z ní nevstávala. Spala tvrdě a neprobudilo ji ani bouchání dvířek v kuchyni, cinkání nádobí a zavírání dveří. Jess se zastavila u pelesti a pozorovala ji. Matka začala tiše naříkat a pod víčky se jí zaleskly slzy. Už zase pláče – jindy než ve spaní ji Jess plakat neviděla. Sedla si vedle ní a položila jí ruku na rameno. Dlouhé vlasy se dotkly matčiny paže.

Matka se pohnula. „Jess? To jsi ty?“

„Jo, jsem tady.“

Konec ukázky

Table of Contents

JSI TADY