Copyright © Stephen King 1986

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Gabriel Gössel, 1993, 2005

Original English title: IT

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2016

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-624-6 (ePub)

ISBN 978-80-7306-623-9 (mobi)

Tuto knihu s vděčností věnuji svým dětem.

Moje matka a moje žena mne naučily být mužem.

Mé děti mne naučily být svobodným.

NAOMI RACHEL KINGOVÁ, čtrnáct let;

JOSEPH HILLSTROM KING, dvanáct let;

OWEN PHILIP KING, sedm let.

Děti, fikce je pravda uvnitř lži,

a pravda o této fikci je jednoduchá:

Kouzla existují.

S. K.

„V tomhle starým městě jsem byl doma,

co já pamatuju,

tohle město tu bude ještě dlouho po mně,

doleva, doprava, pořádně si ho prohlídni,

bylo jsi zlé, ale stále tě cítím v kostech.“

The Michael Stanley Band

„Starý kamaráde, co tu hledáš?

Po tolika letech jinde se vracíš

s představami, co sis uchovával

někde pod cizími oblaky,

daleko, daleko od domova.“

George Seferis

„Zčistajasna a rovnou do tmy.“

Neil Young

OBSAH

ČÁST 1 Stín předtím

KAPITOLA 1 Po povodni (1957)

KAPITOLA 2 Po karnevalu (1984)

KAPITOLA 3 Šest telefonních hovorů (1985)

DERRY: PRVNÍ MEZIHRA

ČÁST 2 Červen roku 1958

KAPITOLA 4 Ben Hanscom padá

KAPITOLA 5 Bill Denbrough jede s čertem o závod (I)

KAPITOLA 6 Jeden z pohřešovaných: příběh z léta roku 1958

KAPITOLA 7 Přehrada na Ladech

KAPITOLA 8 Georgeův pokoj a dům na Neibolt Street

KAPITOLA 9 Úklid

DERRY: DRUHÁ MEZIHRA

ČÁST 3 Dospělí

KAPITOLA 10 Opět spolu

KAPITOLA 11 Procházky

KAPITOLA 12 Tři nezvaní hosté

DERRY: TŘETÍ MEZIHRA

ČÁST 4 ČERVENEC ROKU 1958

KAPITOLA 13 Apokalyptická bitka

KAPITOLA 14 Album fotografií

KAPITOLA 15 Kouřová díra

KAPITOLA 16 Eddieho ošklivá zlomenina

KAPITOLA 17 Další z pohřešovaných: smrt Patricka Hockstettera

KAPITOLA 18 Býčí oko

DERRY: ČTVRTÁ MEZIHRA

ČÁST 5 Rituál Chüd

KAPITOLA 19 Za nočního bdění

KAPITOLA 20 Kruh se uzavírá

KAPITOLA 21 Pod městem

KAPITOLA 22 Rituál Chüd

KAPITOLA 23 Pryč

DERRY: POSLEDNÍ MEZIHRA

EPILOG Bill Denbrough jede s čertem o závod (II)

ČÁST 1 Stín předtím

„Už začínají!

Přednosti se předvádějí,

květina rozvíjí své barevné plátky

slunci dokořán,

ale sosák včely je míjí,

klesají zpět do půdy, pláčou –

říkejme tomu pláč,

vznáší se nad nimi, chvěje se,

když vadnou a mizí…“

William Carlos Williams,

Paterson

„Zdeptaný v městě mrtvol.“

Bruce Springsteen

KAPITOLA 1 Po povodni (1957)

1

Ty hrůzy, jež neměly ještě osmadvacet let skončit – jestli potom vůbec skončily –, začaly, pokud vím či mohu říci, lodičkou z listu novin, která plula strouhou naplněnou deštěm.

Lodička poskakovala, nakláněla se, zase vyrovnávala, kurážně se potápěla ve zrádných vírech a šinula si to po Witcham Street ke světlům křižovatky rozdělující ulice Witcham a Jackson. Tři vertikální čočky na všech stranách světel semaforu byly toho podzimního odpoledne roku 1957 tmavé, jako byly tmavé i všechny okolní domy. Pršelo nepřetržitě už týden a před dvěma dny se k tomu přidal i vítr. Ve větší části města Derry přestala jít elektřina a dodávky se zatím nepodařilo obnovit.

Vedle lodičky z novin vesele běžel malý chlapec ve žlutém pršiplášti a červených galoších. Déšť neustával, ale konečně se už trochu zmírňoval. Kapky dopadaly na kapuci chlapcovy pláštěnky a on je slyšel jako kapky deště, které dopadají na střechu nějakého útulku… Příjemný, skoro blažený zvuk. Chlapec ve žluté pláštěnce byl George Denbrough. Bylo mu šest let. Jeho bratr William, jehož většina dětí v základní škole v Derry (a dokonce i učitelé, kteří však tuto přezdívku nikdy neužívali před ním) nazývala Billem Koktou, byl doma a zotavoval se z ošklivé chřipky. Onoho podzimu roku 1957, osm měsíců předtím, než začaly opravdové hrůzy, a osmadvacet let před konečným dějstvím těchto hrůz, bylo Billu Koktovi deset let.

Tu lodičku, vedle níž George právě běžel, vyrobil Bill. Vyráběl ji vsedě v posteli, záda podložená několika polštáři, zatímco matka hrála na piano v salonu Pro Elišku a déšť nepřestával bičovat okno chlapcovy ložnice.

Asi ve třech čtvrtinách cesty podél bloku směrem ke křižovatce a osleplým světlům semaforu byla Witcham Street pro automobilový provoz zablokovaná velkými plechovými značkami a čtyřmi oranžovými zábranami. Příčně k zábranám stálo auto s nápisem Dopravní podnik města Derry. Za ním vytékaly ze struh proudy vody, neboť nemohly do kanálů ucpaných větvemi, kamením a velkými kluzkými haldami podzimního listí. Voda si nejprve udělala ve vozovce cestičky a pak vylupovala celé velké plochy asfaltu – to všechno od třetího dne lijáků. V poledne dne čtvrtého už velké kusy vozovky proplouvaly křižovatkou na rozhraní Jacksonu a Witchamu jako malé vory peřejemi. To už začala řada lidí v Derry trousit nervózní vtipy na archu Noemovu. Dopravním podnikům se podařilo Jackson Street udržet otevřenou, ale Witcham byl od postavených zábran až do středu města neprůjezdný.

Všichni se však shodovali na tom, že to nejhorší přešlo. Říčka Kenduskeag se vzdula až těsně pod okraj svého koryta na Ladech a jen několik palců pod vrchol betonové hráze kanálu, který ji spoutával při průtoku středem města. Právě teď parta mužů – mezi nimi Zack Denbrough, Billův a Georgeův otec – odstraňovala pytle písku, jež den předtím v panickém spěchu naváželi. Ještě včera se zdálo, že potopu a následné velké škody neodvrátí nic. Konečně jednou se to už stalo – záplavy v roce 1931 představovaly pohromu, která stála miliony dolarů a přes dvě desítky lidských životů. Bylo to sice dávno, ale stále ještě toto neštěstí pamatovala řada lidí a ti dnes strašili ostatní. Jedna z obětí záplav byla tenkrát nalezena čtyřicet kilometrů východně, v Bucksportu. Ryby tomuto nešťastníkovi vyžraly oči, tři prsty, penis a skoro celou levou nohu. Ve zbytku toho, co mu zůstalo z paží, svíral volant svého forda.

Nyní však již byla říčka krotká a poté, co byla nad městem postavena hydroelektrárna s přehradou Bangor, nepředstavovala žádnou hrozbu. Alespoň to tvrdil Zack Denbrough, který byl v elektrárně Bangor zaměstnán. Nu a další budoucí záplavy se nějak zvládnou. Jde o to, aby už bylo po téhle, zase se obnovily dodávky elektřiny a pak se na vše zapomnělo. Město Derry dovedlo umění zapomenout na tragédii a neštěstí téměř k dokonalosti, jak měl Bill Denbrough brzy zjistit.

George se zastavil právě za zábranami na okraji hluboké prohlubně, vymleté v asfaltovém povrchu vozovky Witcham Street. Tato prohlubeň probíhala vozovkou téměř přesně diagonálně. Končila na druhé straně ulice, zhruba deset metrů napravo od místa, kde právě stál. Nahlas se smál – dětská radost zněla jako světlý záblesk v onom šedivém odpoledni –, když vrtochy vodního proudu zavedly jeho papírovou lodičku do malého vodopádu vytvořeného trhlinami v asfaltu. Prudký tok vyhloubil podél diagonály kanálek, a tak lodička putovala z jedné strany ulice na druhou, proud ji unášel tak rychle, že za ní George nestačil utíkat. Voda mu zpod galoší vystřikovala v blátivých cákancích. Přezky galoší vesele zvonily, jak si George Denbrough běžel pro svoji podivnou smrt. A pocitem, který ho v onom okamžiku prostupoval, byla jednoznačně a jasně láska k bratru Billovi… Láska a snad trochu lítosti, že Bill tady nemůže být s ním, aby to viděl a byl toho součástí. Pochopitelně se bude snažit mu to popsat, až přijde domů, ale věděl, že nebude schopen zařídit, aby to Bill viděl, tak jako by Bill nebyl schopen zařídit, aby on to viděl, pokud by si úlohy vyměnili. Billovi šlo dobře čtení a psaní, ale při svém mládí byl George dost chytrý na to, aby věděl, že to nebyl jediný důvod, proč měl Bill na vysvědčeních samé jedničky nebo proč se učitelům jeho písemné práce tak líbily. Vyprávění bylo jen částí té schopnosti. Bill uměl věci vidět.

Lodička svištěla strouhou, obyčejný list vytržený z inzertní části městských Novin, George si ale právě představoval, že to je torpédoborec z válečného filmu, z takového, jako byly filmy, na něž někdy chodili s Billem do kina na odpolední představení. Nějaký válečný film, kde John Wayne bojuje proti Japončíkům. Příď novinové lodičky rozstřikovala vodu na obě strany a pak lodička vklouzla do strouhy na levé straně Witcham Street. V tomto místě se přes trhlinu v asfaltu přeléval jiný proud a tvořil se tu poměrně velký vír, takže se zdálo, že lodička musí být zachycena a stažena dolů. Nebezpečně se nakláněla, pak George zavýskl, když se narovnala, otočila se a vydala se ke křižovatce. George sprintoval, aby jí stačil. Nad hlavou mu vířily pochmurné poryvy říjnového větru korunami stromů, již téměř zbavenými zátěže barevného listí bouří, jež letos řádila opravdu nemilosrdně.

2

Bill seděl v posteli, tváře měl stále ještě rozpálené (ale horečka, podobně jako řeka Kenduskeag, konečně ustupovala) a právě dodělal lodičku. Když se však George pro ni natáhl, stáhl mu ji Bill z dosahu. „T-t-teď mi dej p-p-parafín.“

„Co to je? A kde to je?“

„Je to na p-p-polici ve sklepě, když se jde d-d-dolů. V krabici, na které je napsáno Gu-Gu-Gu… Gulf. Přines mi ho, a nůž, a m-m-mísu. A k-k- -krabičku sirek.“

George poslušně šel všechny věci sehnat. Slyšel, jak matka hraje na piano, ne Pro Elišku, ale teď zrovna něco jiného, co neměl tak rád – něco, co znělo suše a rozháraně; slyšel, jak kapky deště monotónně dopadají na okna v kuchyni. To byly zvuky uklidňující, pomyšlení na sklep však už tak uklidňující nebylo. Neměl sklep rád a nerad scházel po sklepních schodech, protože si vždycky představoval, že tam dole ve tmě něco je. Byl to nesmysl, pochopitelně, říkali mu to rodiče a také, což bylo ještě důležitější, říkal to i Bill, ale přesto –

Nerad dokonce i otvíral dveře, aby rozsvítil, protože měl stále představu – a ta byla tak strašně hloupá, že se ani neodvažoval o ní zmínit –, že když se bude natahovat k vypínači, chytí ho nějaký strašný pařát za zápěstí… a pak ho stáhne do tmy, kde to smrdí špínou, vlhkostí a shnilou zeleninou.

Hloupost! Takové věci jako pařáty, chlupaté a se smrtelným stiskem, neexistují. Tu a tam se někdo zblázní a zabije hodně lidí – Chet Huntley občas mluvil o takových věcech ve večerních zprávách – nu a pak tu jsou ještě komouši, ale žádné takové příšery nebydlí v jejich sklepě. Nicméně představy přetrvávaly. V těch nekonečných chvílích, kdy se natahoval pravou rukou po vypínači (zatímco levá ruka křečovitě svírala kliku dveří), se zdálo, že pach sklepa sílí a prostupuje celý svět. Pach špíny, vlhkosti a dávno shnilé zeleniny se sléval do jednoho nezaměnitelného pachu, jemuž nebylo možné utéci, pachu nestvůry, apoteózy všech nestvůr. Byl to pach něčeho, co nemohl nijak nazvat. Tak páchlo To, přikrčené, číhalo a bylo připravené vyskočit. Nestvůra schopná požírat cokoliv, ale zvlášť hladová na chlapecké maso.

Toho rána otevřel dveře a natáhl se v nekonečném okamžiku k vypínači, jako obvykle křečovitě svíral druhou rukou kliku, oči pevně zavřené, koneček jazyka v koutku úst jako kořínek, jenž hledá trochu vody v pouštním suchu. K smíchu? Jistě! To si pište! Jen se na sebe podívej, Georgie! Georgie má strach ze tmy! Je to prcek!

Zvuk piana se ozýval z místnosti, které otec říkal obývací pokoj a matka salon. Znělo to jako hudba z jiného světa, zdaleka, asi jako musí znít hovor a smích letní pláže plné lidí vyčerpanému plavci, který bojuje se spodním proudem.

Prsty našly vypínač! Konečně!

Otočily jím –

– a nic. Žádné světlo.

Ach, kruci! Elektřina!

George rychle stáhl ruku jako z pytle plného hadů. Odstoupil od otevřených sklepních dveří, srdce mu divoce bušilo. No jistě, nejde elektřina – zapomněl, že je vypnutá elektřina. Ach bože, co teď? Vrátit se a říct Billovi, že krabici s parafínem nemá, protože je vypnutá elektřina a on má strach, že jak bude stát na schodech do sklepa, chytí ho něco, co nebude ani komouš, ani masový vrah, ale nějaká příšera, horší než cokoliv jiného? Že To jen prostě zvedne hnusný pařát a chytí ho za ruku! Někdo by se možná takové hlouposti smál, ale Bill se smát nebude. Bill se naštve. Bill řekne: „Koukej už vyrůst, Georgie… Chceš tuhle lodičku, nebo ne?“

Jako kdyby tu myšlenku slyšel, ozval se z ložnice Bill: „To jsi tam u-u-  -usnul, Georgie, c-c-co?“

„Ne, už to budu mít, Bille,“ zavolal okamžitě George. Třel si ramena, aby zahnal husí kůži. „Jen jsem se zašel napít vody.“

„No tak si p-p-pospěš!“

Sešel tedy čtyři schody k polici, srdce mu bušilo až v krku, vlasy v týlu zježené, oči vytřeštěné, ruce studené, přesvědčený, že každou chvíli se dveře do sklepa samy zabouchnou, světlo z kuchyně zmizí a on pak uslyší To, co je horší než všichni komoušové a zabijáci na světě, horší než Japončíci, horší než hunský Attila, horší než cokoliv ve stovkách strašidelných filmů. Bude to temně mručet – to mručení uslyší v pár šílených vteřinách, než na něj příšera skočí a rozepne mu kalhoty.

Pach sklepa byl dnes, vzhledem k záplavám, ještě horší. Jejich dům stál vysoko na Witcham Street, poblíž nejvyššího bodu návrší, takže nejhoršímu unikli, ale přesto dole ještě stála voda, jež prosákla starými kamennými základy. Pach byl těžký a nepříjemný, takže se vám chtělo nadechovat se co nejméně.

George prošmátrával co nejrychleji krámy na polici – staré plechovky krému na boty Kiwi a hadry na čištění bot, rozbitá petrolejka, dvě skoro prázdné láhve čisticího prostředku na okna ve spreji Windex, plochá plechovka s voskem na podlahu Želva. Z nějakého důvodu ho tato plechovka zaujala, skoro půl minuty se jako hypnotizovaný díval na želvu na víku. Pak ji dal zpátky na původní místo… a konečně to našel, čtverhrannou krabici s nápisem GULF.

George ji popadl a vyběhl schody, jak mohl nejrychleji; náhle si uvědomil, že má venku podolek košile, a okamžitě si byl jist, že podolek ho zradí: Ta věc ve sklepě ho nechá vyběhnout až skoro ven a pak ho chytí za košili, stáhne ho zpátky a –

Vyběhl do kuchyně a rychle za sebou zavřel dveře. Hlučně zabouchly.

Opřel se o ně zády, oči zavřené, paže a čelo zbrocené potem, v jedné ruce křečovitě svíral krabici s parafínem.

Piano se odmlčelo a donesl se k němu matčin hlas: „Georgie, mohl bys příště bouchnout těmi dveřmi ještě trochu silněji? Možná by se ti povedlo rozbít pár talířů v kredenci, kdyby ses trochu snažil.“

„Promiň, mami,“ zavolal.

„Georgie, kde v-v-vězíš,“ ozval se z ložnice Bill. Volal tiše, aby ho matka neslyšela.

George se trochu zahihňal. Strach už byl pryč, vytratil se z něho tak snadno, jak mizí noční můra z člověka, který se probudí, celý studený, a lapá po dechu, už cítí vlastní tělo a dívá se po pokoji, aby se ujistil, že se nic nestalo, a pak všechno začíná zapomínat. Polovička je pryč, než se vyhrabe z postele, tři čtvrtiny, když vyjde ze sprchy a začne se utírat, a než skončí se snídaní, je pryč všechno. Všechno je pryč… až do příště, kdy si – opět ve spárech noční můry – zase veškerý strach připomene.

Ta želva, přemýšlel George, když šel k zásuvce stolu, kam se ukládaly zápalky. Kde už jsem takovou želvu jen viděl?

Odpověď se však nedostavovala, a tak to pustil z hlavy.

Ze zásuvky vytáhl krabičku zápalek, z držáku vyňal nůž (pečlivě ho držel ostřím od těla, jak ho to naučil otec) a z příborníku v jídelně vzal malou misku. Pak se vrátil do Billovy ložnice.

„Ty jsi ale p-p-prdlouš, Georgie,“ řekl přátelsky Bill a odložil část výbavy pacienta na stolek vedle postele: prázdnou sklenici, džbán s vodou, papírové kapesníčky, knížky, lahvičku s kapkami Wicks – jejich mentolovou vůni si Bill po celý život spojoval se zaníceným hrdlem a plným nosem. Bylo tu také malé rádio, ze kterého nezněl ani Chopin, ani Bach, ale písnička Little Richarda…, ovšem velmi, velmi potichu, takže Little Richard byl zbaven veškeré své syrovosti a síly hlasu. Matka obou chlapců, jež studovala na konzervatoři Juilliard klasický klavír, rokenrol nenáviděla. Ne že by se jí jen nelíbil, on se jí přímo hnusil!

„Já nejsem žádný p-p-prdlouš,“ George si sedl na kraj Billovy postele. Přinesené věci postavil na stolek.

„Ale jsi. Nic než velký, na nohou p-p-pomalovaný prdlouš.“

George se snažil představit si někoho, kdo by byl velký, na nohou pomalovaný prdlouš, a začal se chichotat.

„Ty máš větší prdel, než je celá Augusta,“ prohlásil Bill a také se začal hihňat.

„A ty zase máš větší prdel, než je celý tenhle stát,“ odpověděl George.

Skoro dvě minuty se tomu pak oba chechtali.

Pak následoval takový hovor šeptem, kterému by kromě malých chlapců mohl porozumět jen málokdo. Šlo o názory, kdo je větší prdlouš, kdo měl větší prdel, kdo ji má víc hnědou, a tak dál. Nakonec řekl Bill jedno ze zakázaných slov – obvinil George, že je velká hnědá posraná prdel – a oba se mohli pominout smíchy. Billův smích přešel do záchvatu kašle. Když se konečně začal uklidňovat (to už měla Billova tvář fialovou barvu, což George sledoval s určitým znepokojením), opět ustala hra na piano. Oba se podívali k salonu – slyšeli odsunutí pianové stoličky, slyšeli matčiny neklidné kroky. Bill zabořil pusu do ohybu lokte, aby zdusil poslední zbytky kašle, a současně ukázal prstem na džbán. George mu nalil trochu vody a Bill ji vypil.

Piano se znovu rozeznělo – opět Pro Elišku. Bill Kokta na tuto skladbu nikdy nezapomněl a i po mnoha letech mu vždy naháněla husí kůži a mrazení v zádech. Srdce mu vždy poskočilo a vzpomněl si: Moje matka ji hrála toho dne, kdy George zemřel.

„Budeš ještě kašlat, Bille?“

„Ne.“

Bill vytáhl z krabice papírový kapesníček, odchrchlal si, hleny vyplivl do kapesníčku, zmuchlal ho a hodil do koše u postele, už plného podobných zmuchlaných kapesníků. Pak otevřel krabici s parafínem a vysypal si do dlaně jednu kostku. George ho pozorně sledoval, ale nic neříkal ani se na nic neptal. Bill neměl rád, když se na něj při práci mluvilo, ale George už věděl, že když bude zticha, Bill mu obvykle vysvětlí, co právě provádí.

Bill si nožem odřízl z kostky parafínu malý kousek. Položil ten kousek do misky, pak rozžehl zápalku a položil ji na parafín. Oba chlapci sledovali malý žlutý plamínek, zatímco skomírající vítr občas zaháněl na okno kapky deště.

„Lodička musí být vodotěsná, jinak by se prostě namočila a potopila,“ řekl Bill. Když byl pohromadě s Georgem, koktal jen mírně – někdy nekoktal vůbec. Ve škole to však bylo tak zlé, že někdy téměř nemohl mluvit. Konverzace byla přerušena a Billovi spolužáci se dívali někam jinam, zatímco Bill se držel desky lavice, tvář rudou skoro jako vlasy, oči přimhouřené v úsilí vymáčknout slovo z ochrnutého hrdla. Někdy – většinou – to slovo vyšlo. Jindy hrdlo prostě vypovědělo poslušnost. Když mu byly tři roky, vrazilo do něho auto a odhodilo ho na zeď domu. Zůstal sedm hodin v bezvědomí. Maminka říkala, že koktání způsobila právě tato nehoda. George měl někdy pocit, že jeho otec – ani Bill sám – si tím nejsou úplně jisti.

Kousek parafínu v misce už byl téměř rozpuštěný. Plamínek sirky se zmenšoval a modral, jak sirka dohořívala, pak zhasl úplně. Bill strčil do parafínu prst a se slabým zasyčením ho rychle vytáhl. Omluvně se na George usmál. „Pálí.“ Po několika vteřinách strčil do misky prst znovu a začal vosk nanášet na boky lodičky, kde vosk rychle tuhl na bělavou hmotu.

„Mohu to také dělat?“ zeptal se George.

„Jo. Jenom ať se vosk nedostane na peřinu, to by tě máma zabila.“

George namočil prst do parafínu, který teď byl velmi teplý, ale už ne horký, a začal ho roztírat po druhé straně lodičky.

„Nedávej ho tam tolik, ty trdlo!“ napomenul ho Bill. „To chceš, aby se potopila při první plavbě?“

„Tak promiň.“

„To je dobrý. Jen v k-k-klidu.“

George dodělal druhou stranu a pak lodičku v rukou potěžkal. Byla trochu těžší, ne však o moc. „Paráda. Jdu ven a pustím ji na vodu.“

„Jo, běž,“ vybídl ho Bill. Vypadal náhle znaveně – znaveně a ještě ne úplně zdravý.

„Škoda že nemůžeš jít taky.“ George to skutečně mrzelo. Bill mu někdy dost poroučel, ale pořád měl ty nejlepší nápady a málokdy ho bil. „Je vlastně tvůj.“

„Tvoje,“ opravil ho Bill. „Říkáme t-t-ta lodička.“

„Dobře, ta.“

„Taky bych rád šel,“ Bill se tvářil mrzutě.

„Tak…“ George přešlapoval z nohy na nohu, s lodičkou v rukou.

„Obleč se pořádně, do deště,“ napomínal ho Bill, „nebo skončíš s chřipkou jako já. Už jsi ji stejně asi dostal od mých b-b-bacilů.“

„Díky, Bille. Je to krásná lodička.“ A pak udělal něco, co neudělal už dlouho, něco, na co Bill nikdy nezapomněl: Naklonil se a políbil bratra na tvář.

„Tak teď už jsi ji chytil určitě, trdlo jedno,“ řekl Bill, ale současně se zdál potěšený. Usmál se na George. „A vrať zase všechny ty věci. Nebo se máti zjeví.“

„Jasně.“ Sebral všechny věci, lodičku položenou opatrně na krabici s parafínem, a přešel pokoj.

„G-G-Georgi?“

George se otočil a podíval se na bratra.

„Buď o-opatrný.“

„Jasně.“ Trochu se zamračil. Takové věci má říkat maminka, ne starší bratr. Bylo to stejně divné, jako když on bratra políbil. „Jasně že jo.“

Odešel. Bratr ho už nikdy nespatřil.

3

A teď tady utíkal za svou lodičkou po levé straně Witcham Street. Běžel rychle, ale voda tekla ještě rychleji a lodička se mu vzdalovala. Slyšel stále silnější hukot a viděl, že o padesát metrů dále pod kopcem stéká voda ze strouhy vodopádem do otevřené jímky. Na vtoku byl dlouhý půlkruhový zářez do skruže, a právě když se tam George díval, urvaná větev s temnou kůrou, lesklá jako tulení kůže, zajela do ústí jímky. Chvíli se tam držela a pak vklouzla dovnitř. A přesně tam mířila také lodička.

„Sakra a do háje,“ zvolal zklamaně.

Přidal a jednu chvíli se mu zdálo, že lodičku dostihne. Pak mu ale jedna noha uklouzla, upadl, uhodil se do kolena a vykřikl bolestí. Z nové pozice na úrovni chodníku sledoval, jak se lodička dvakrát zatočila, zachycená na chvíli dalším vírem, a pak zmizela.

„Sakra a do háje,“ zvolal znovu a bušil pěstičkou do chodníku. To ale také bolelo, a tak začal pofňukávat. Jak hloupě o lodičku přišel!

Vstal a přešel k jímce. Sedl si na bobek a nahlížel dovnitř. Voda vydávala duté zvuky, jak dopadala do temnoty. Byl to strašidelný zvuk. Připomínalo mu to –

„Ha!“ Výkřik z něho vypadl bezděčně; s leknutím uskočil.

Byly tam nějaké žluté oči: takové oči, které se mu pořád zjevovaly, jež však nikdy dole ve sklepě doopravdy neviděl. Je to nějaké zvíře, pomyslel si zmateně, nic jiného to není, nějaké zvíře, snad kočka, která tam spadla –

Přesto byl připraven, že uteče – utekl by během jedné či dvou vteřin, jakmile by se mu v hlavě sepnulo a vyrovnal by se s šokem, který pro něj ty dvě lesknoucí se žluté oči znamenaly. Cítil pod prsty drsný povrch vozovky a studenou vodu; obtékala mu prsty. Už chtěl vstát a odvrátit se, když na něj z vnitřku jímky promluvil nějaký hlas – naprosto rozumný a poměrně příjemný hlas.

„Ahoj, Georgie,“ pozdravil ten hlas.

George zamrkal a podíval se znovu. Stěží mohl uvěřit tomu, co viděl; bylo to jako z nějakého vymyšleného příběhu nebo z nějakého filmu, v němž, jak víte, mohou zvířata mluvit a tančit. Kdyby byl o deset let starší, nevěřil by tomu, co vidí, ale jemu nebylo šestnáct. Bylo mu šest.

V jímce byl klaun. Světlo tam zdaleka nebylo dobré, ale stačilo na to, aby si George Denbrough byl jist tím, co vidí. Byl to nějaký klaun jako v cirkusu nebo v televizi. Vypadal vlastně jako někdo mezi Bozem a Clarabell, který (nebo která – George si nikdy nebyl jist pohlavím) vždy bavil děti svou trumpetou v dopoledním sobotním programu ‚Jak to jde‘ – Buffalo Bob byl asi jediný, který Clarabell rozuměl, a to vždy George zlobilo. Obličej klauna v jímce byl bílý, na obou stranách holé hlavy měl legrační chomáče zrzavých vlasů a přes ústa namalovaný široký klaunský úsměv. Kdyby George žil ještě o rok později, jistě by myslel spíš na Ronalda McDonalda než na Boze či Clarabell.

Klaun svíral v jedné ruce svazek balonků, různobarevných, jako krásnou kytici. Ve druhé ruce držel Georgeovu lodičku.

„Chceš svoji lodičku, Georgie?“ Klaun se usmíval.

George se také usmíval. Jinak to nešlo – byl to úsměv, na který se prostě muselo odpovědět. „Jasně že jo.“

Klaun se zasmál. „Jasně že jo. To je dobrý! To je moc dobrý! A co balonek?“

„No… jasně!“ Natáhl ruku… a pak ji nerozhodně nechal klesnout. „Nesmím nic brát od cizích lidí. Tatínek mi to zakázal.“

Konec ukázky

Table of Contents

ČÁST 1 Stín předtím

KAPITOLA 1 Po povodni (1957)

ČÁST 2 Červen roku 1958

ČÁST 3 Dospělí

ČÁST 4 ČERVENEC ROKU 1958

ČÁST 5 Rituál Chüd