Simon Booker

ZABIJ MĚ ZNOVU

Mé matce, Edně Tromansové a všem samoživitelkám

Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor vymyslel.

Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami,

živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © Simon Booker 2017

Translation © Tomáš Bíla, 2017

Original English title: KILL ME TWICE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2017

The moral rights of the author has been asserted.

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-975-9 (ePub)

ISBN 978-80-7306-976-6 (mobi)

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

Někdo se dívá.

Cítí na sobě jeho pohled.

Ale široko daleko nikdo není.

Ani na pláži, ani v porostu nad ní.

Morgan a její dcera měly útesy samy pro sebe už od chvíle, kdy déšť ustal a znovu vykouklo slunce. Nepotkaly ani živáčka od okamžiku, kdy opustily pláž a vystoupaly po schodech na větrem bičovanou stezku s výhledem až do Francie. Jakmile člověk mine golfový klub (tu ošklivou klubovnu a pečlivě zastřihovaný trávníček), stane se příroda trochu drsnější.

Divočejší.

Syrovější.

Stezka klesá do zalesněné kotliny a pak zase stoupá k brance na pastvinu. Na obzoru je vidět pomník všem, kdo během dvou světových válek hájili kanál La Manche. Ten obelisk bývá za běžných okolností pro Morgan něco jako maják, navádí ji na kávu do kavárny White Cliffs Café. Ale tohle nejsou běžné okolnosti.

Její instinkty nelhaly.

Někdo se dívá.

Tvrdá rána do temene hlavy přijde jako blesk z čistého nebe. V jednom okamžiku se pokouší rozmluvit dvacetileté Lisse nápad nechat si zvětšit prsa, a o vteřinu později už leží tváří v kaluži a naříká bolestí. Její první myšlenky patří dceři.

Přepadl je někdo kvůli penězům?

Chce je znásilnit?

Anebo ještě hůř?

Leží v bahně a kroutí se bolestí, když ji ten neznámý tvrdě kopne do žeber. Palčivá bolest přehluší všechno ostatní, jenom ne Lissin křik.

„Ne! Nech ji být!“

Další kopanec, tentokrát do břicha. Pak, oslepená bolestí, s tváří napůl ponořenou do kaluže, Morgan slyší, jak se útočník pustil do Lissy. Žuchnutí, jak ji povalil na zem. Bušení úderů, které se na ni snášejí. Pokouší se vstát, chránit svou dceru.

MÉ HOLČIČCE NIKDO UBLIŽOVAT NEBUDE.

Ale nemůže se ani hnout.

Nemůže křičet.

Nic nevidí.

Vteřinu předtím, než ztratí vědomí, zaslechne kovový zvuk; nezaměnitelné cvaknutí Zippo zapalovače následované škrábavým škrtnutím o kamínek. Když se propadá do hlubin bezvědomí, do nosu ji uhodí nepříjemný pach.

Lidské vlasy.

Vlasy její dcery.

Spálené vlasy.

KAPITOLA DRUHÁ

Cvak-škrt.

Zvuk Zippo zapalovače budí Morgan ze sna. Už osmačtyřicet hodin se odmítá hnout od Lissina lůžka, pospává v nepohodlném křesle v koutě nemocničního pokoje a snaží se neplakat bolestí, která se při každém nádechu ozývá z pohmožděných žeber. Musí být silná. Už kvůli dceři.

„Viděla jste mu do tváře?“

„Ne.“

Detektiv inspektor Neville Rook má laskavé oči, ale Morgan se obává, že toho maniaka, který její dceři zapálil vlasy, zrovna on nikdy nedopadne. Ani jedna z nich ho neviděla. Nikde kolem nebyli žádní svědkové.

Cvak-škrt.

Žebra má pohmožděná, ale ne zlomená. Řekli jí, že měla vlastně štěstí. Lissa přišla o většinu vlasů, ale o „štěstí“ by prý mohla hovořit i ona. Jsou vyděšené a potlučené, ale neutrpěly žádné vážnější zranění. Lissa zpočátku neovladatelně plakala, což bylo podle lékaře normální – přirozená reakce na traumatický zážitek –, ale později se uklidnila a začala být spíš náladová. Pro změnu.

Cvak-škrt.

Po dvou dnech rozhovorů s ohleduplnými policisty a strohými lékaři si Morgan může dceru odvézt domů, do domku přestavěného ze železničního vagonu na pláži Dungeness. Slunce svítí – uprostřed října přišlo pravé babí léto –, ale od moře vane ostrý vítr, který rozezní i elektrické dráty natažené mezi dřevěnými sloupy. O pár mil dál na západ se rýsují budovy věznice. Na východě je vidět rozlehlý areál jaderné elektrárny, jejíž chladicí věže jsou dominantou širokého okolí. A mezi nimi je pláž posetá trouchnivějícími rybářskými loďkami, chatrnými boudami a hromadami rezavějícího šrotu, které tomu odlehlému kousku pobřeží dodávají vzhled dějiště nějakého postapokalyptického filmu.

Když v maličké kuchyňce staví vodu na čaj, usoudí Morgan, že to je ta pravá chvíle, aby se své dcery zeptala, jestli se z toho opuštěného, ale svým způsobem krásného místa chce odstěhovat. Svérázný, trochu rozvrzaný domek s chatrným přístřeškem na větrem bičované štěrkové pláži, půl míle od nejbližšího souseda, není pro nikoho vysněným ideálem bezpečí. Ostrůvky divokých květin a mořských řas zjemňují rozeklané obrysy pobřeží a zdejší fauna je úžasná – lasičky, hranostajové, jezevci, vážky –, ale nebylo by přece jen rozumnější najít si bydlení někde mezi lidmi, ne na takové samotě?

„Vyprdni se na to,“ řekne Lissa. „Prostě jsme se připletly do cesty nějakému grázlovi.“ Pak, trochu méně přesvědčivě, dodá: „A kdybychom se teď stěhovaly do města, protože se tu bojíme, tak by vyhrál. Nechci ho nechat vyhrát.“

Cvak-škrt.

Morgan přemýšlí, jestli odhodlání její dcery zůstat v téhle lokalitě nesouvisí spíš s neopětovanou láskou než se vzdorovitostí. Sama dosud nedostala svolení setkat se s Pablem a ví o něm jen málo – vlastně jen to, že je starší (Lissa muži svého věku pohrdá) a žije v karavanu. Vypadá to, že se už aspoň čtrnáct dní neozval. Lissa začala přespávat doma, živila se výhradně cereáliemi a gumovými medvídky a každých pár minut si kontrolovala svůj iPhone – neklamné znamení toho, že se rozešli. Veškeré naděje na kamarádské rozhovory mezi matkou a dcerou („Co to s těmi dnešními chlapy je?“) padly už dávno. Ani jedna z nich neměla v lásce nikdy moc štěstí.

Bez urážky, mami, ale tví bývali chlapi? Včetně táty? Těm bych se všem radši vyhnula velkým obloukem.

Je to pravda. Morgan sama dobře ví, že její milostný život stojí za starou bačkoru a korunu tomu nasadila loňským románkem s kolegou novinářem, kterému teď už neřekne jinak než „ten sráč“. Když zjistila, že je ženatý, vymazala z mobilu jeho číslo, spálila laciné prádélko, které od něj dostala, a ignorovala jeho vzkazy. On se pomstil tím, že její knihu na Amazonu ohodnotil jen jednou hvězdičkou.

Přes tohle dětinské gesto si díky knize Trest bez zločinu: Dějiny justičních omylů doplatila přečerpanou kreditku. To, že se z ní nečekaně stal bestseller, zachránilo její skomírající kariéru; stala se odbornicí v kontroverzní oblasti justičních omylů. Guardian ji označil za „osamělou obhájkyni nevinných, plnou hněvu a vášně“. Redaktoři teď odpovídají na její rozhořčené dopisy ohledně rozsudků, které podle ní vyžadují bezodkladné prošetření. Zatím ji ale žádné noviny nenajaly jako zastánkyni všech těch nešťastníků, kteří se nedopatřením dostali do soukolí britského soudního systému.

Promiň, Morgan. Všechno je to jenom o penězích.

Nebere to osobně. Chápe neveselou realitu novinového průmyslu, respektive toho, co z něj zbylo. Náklad klesá, v redakcích se propouští, nejsou peníze. Proč financovat výpravu za velkými rybami, když stránky novin stejně dobře zaplní i klípky ze světa televizní zábavy, které se dají sehnat zadarmo? Kdo se nepřizpůsobí, musí z kola ven. Zeptej se ve Staru nebo v Sunu.

Trochu jiné to je v Pro Bono. Webový start-up jí nabídl, že zveřejní příští investigativní reportáž, do které se Morgan pustí, což by, pokud to dnes všechno půjde podle plánu, mohlo být už hodně brzy.

Kromě toho, že nakopnul její kariéru, jí Trest bez zločinu přinesl záplavu dopisů od vězňů, kteří se dušovali, že byli odsouzeni neprávem. Morgan se v kuchyni hromadí velké bublinkové obálky, ve kterých jí nakladatelství přeposílá korespondenci. Ona každý dopis poctivě čte. Tu a tam narazí na příběh, který zní skutečně zajímavě, ale povětšinou je to jen snůška zoufalství a polopravd. V devíti z deseti případů odpovídá, že pro dotyčného „v tuhle chvíli bohužel nemůže nic udělat“, anebo dopisy jenom přeposílá neziskovkám, které se zabývají právní ochranou pro nemajetné. Morgan už zná dobrovolníky, kteří tam pracují – idealistické studenty právnických fakult, kteří se snaží vlastním nadšením dohánět, co jim schází na financování –, a ví, že aspoň v některých případech dokážou nabídnout větší naději než ona sama.

V lavině dopisů od údajně nevinných a neprávem odsouzených ji zaujal jeden příběh.

Anjelica Fryová.

Sedmadvacetiletá kuchařka z domova důchodců si ve věznici Jejího Veličenstva Dungeness odpykává mnohaletý trest za vraždu svého bývalého partnera a otce svého dítěte. Dvě věty z jejího dopisu se Morgan vryly do paměti.

Prosím, pomozte mi. Tohle je jediné místo, kde se dá samou nadějí umřít.

Věznici má Morgan za domem. A co je důležitější, soucítí s tou ženou jako se svobodnou matkou. Zvlášť po tom, jak Anjelicu bulvární tisk démonizoval.

Chladnokrevná vražedkyně.

Žhářka Anjelica.

Matka vraždila bývalého milence, zatímco dítě spalo.

Morgan si ten příběh pamatuje moc dobře: Někdo uprostřed noci podpálil byt v Dalstonu ve východním Londýně. Říkalo se, že Anjelica nad ránem jela přes celé město, aby podpálila byt svého bývalého milence Karla Savage. Po divokém rozchodu jí vyhrožoval, že unese jejich tříměsíčního syna a odjede s ním do zahraničí.

Morgan si vybavuje, že o verdiktu soudu už tehdy pochybovala. Tu noc, kdy k útoku došlo, mělo miminko vysokou teplotu. Anjelica s ním byla u doktora. Druhý den ráno měla znovu přijít, pokud by teplota neklesala. Kdyby měla ve tři ráno podpálit Karlův byt, musela by své nemocné dítě nechat dlouhé hodiny bez dozoru nebo ho vzít s sebou a projet Londýnem, aniž by ji zachytily dopravní kamery. U soudu ani v novinách nikdo nevyjádřil sebemenší pochybnosti o tom, že Anjelica svého syna miluje.

Něco tam nesedělo.

Intuice je dobrá věc, ale Morgan ví, že než do něčeho vloží svůj čas a energii, potřebuje solidní důkaz o tom, že systém selhal. Tón Anjeličina dopisu – zoufalý, až plamenný – ji pohnul k tomu, aby učinila první krok. Na poledne si domluvila návštěvu ve věznici.

Teď ji bolí pohmožděná žebra. Spolkne další dva prášky proti bolesti a vezme si klíčky.

„Zvládneš to tady pár hodin sama?“

Lissa leží na gauči a oči ani na chvilku neodtrhne od svého telefonu.

„Jasně.“

„Pablo se neozval?“

„Ne.“

„Budeš doma celý den?“

Oči v sloup.

„Ne. Pojedu na Piccadilly, aby všichni viděli ten nový účes.“

Morgan si kousavou poznámku nebere osobně. Jak by Lissa mohla nebýt podrážděná. Za bílého dne ji někdo napadl. Kdyby hned nestrčila hlavu do kaluže, byly by popáleniny mnohem horší. Takhle přišla skoro o všechny vlasy, ale aspoň tvář a kůži na hlavě má téměř nedotčené.

Šrámy na duši, to je něco jiného.

Násilí člověka změní.

A ona si díky úletu s jiným sráčem už prožila mnohem víc, než by člověk měl mít ve dvaceti letech za sebou.

Morgan se kvůli Lisse trápí. Už nějakou dobu se u její dcery objevují příznaky agorafobie. Nechce vycházet z domu (vyjma návštěv u Pabla), vyhýbá se cizím lidem, zažívá návaly úzkosti. To přepadení na útesu jí určitě na klidu nepřidalo.

„Večer pizzu?“

Lissa pokrčí rameny.

„Klidně.“

Morgan vyrazí ke dveřím. Venku na pláži už přestal foukat vítr a slunce hřeje. Když nastupuje do svého mini, zamrká bolestí a chytne se za žebra. Lissa za ní vyběhne z domu a v ruce svírá její starou koženou bundu.

„Tohle sis zapomněla.“

Morgan se zamračí.

„Na koženou bundu je moc horko.“

Lissa se zadívá jinam.

„Mohlo by pršet. Radši si ji vezmi.“

Morgan se zamračí ještě víc, ale bundu hodí na sedadlo spolujezdce. Pak odjede.

Nebe je blankytně modré.

Nikde ani mráček, natožpak bouřkové mraky.

Proč na tom její dceři tolik záleželo?

KAPITOLA TŘETÍ

Otázka zanedlouho získá na naléhavosti. Cesta k věznici Jejího Veličenstva Dungeness trvá čtyři minuty. Pěšky by tam Morgan byla za čtvrt hodiny, ale dnes ne. Ne s modřinami a bolestmi, kvůli kterým si připadá, jako by jí bylo dvakrát tolik. Když vystoupí ze svého mini, koženou bundu si, horko nehorko, raději oblékne. Nedávno jí auto vykradli a vybrali všechno, co v něm měla. Podruhé to nebude riskovat.

Když vstoupí do budovy, prokáže se návštěvnickou propustkou a nechá u vstupu svůj mobil. Prohodí pár slov s dozorcem, který ji doprovází jasně osvětlenými chodbami a několika zamřížovanými průchody. Všichni ji tu znají. Není to tak dávno, co sem pravidelně docházela a vedla čtenářský kroužek pro vězně z křídla C.

Dnes má ale namířeno do křídla A, na oddělení matek s dětmi, zkráceně OMD.

Věznice Jejího Veličenstva Dungeness, jedna z mála smíšených věznic v celé zemi, si získala hrozivou pověst zejména v poslední době, pod vedením nového ředitele Iana Carnea. Tento muž, všeobecně přezdívaný Čingis, dorazil jako náhrada za předchozího ředitele, který všechny zaskočil předčasným odchodem do výslužby „z osobních důvodů“. Čingis zavedl v ústavu přísný režim pro vězně i pro personál. Namátkové kontroly kvůli drogám nebo mobilním telefonům na celách. Nulová tolerance vůči násilí. Žádné druhé šance.

U vstupu na OMD Morgan odolává pokušení pohladit si psa čichače, černého labradora. Ví, že to jsou služební psi, žádní domácí mazlíčci. Podle instrukcí se posadí na detektor kovů v tělních dutinách, načež ji odměřeně prošacuje zamračená dozorkyně, které páchne z úst.

„Otevřete pusu.“

Morgan poslechne. Žena se k ní nakloní a podívá se jí pod jazyk.

„Počkejte tady.“

Dozorkyně odejde. Morgan se posadí na židli a čte si dlouhý seznam příkazů a zákazů.

Napomáhání k útěku z vězení se trestá odnětím osobní svobody.

Zákaz fotografování. Zákaz vnášení omamných látek. Žádná šikana.

Zrovna včera četla o nových nekovových, plastových mobilních telefonech, které se tvarem podobají tubě rtěnky, aby se daly snadno ukrýt v těle vězně. Anebo návštěvníka. Není divu, že jsou zde kontroly tak přísné.

Po deseti minutách přichází další dozorce s kroužkem klíčů na opasku. Morgan ho tady už viděla. Tipovala by ho na šedesát, možná i maličko přes, jen pár krůčků do penze. Je holohlavý, dost při těle, na tváři má strniště vousů. Jmenuje se Trevor Jukes. Ušklíbne se na ni.

„Dobré ráno, madam. Tu bundu si musíte nechat ve skříňce.“

Morgan nadzdvihne obočí.

Konec ukázky

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ