Copyright © Hana Hindráková, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Ukážka z elektronickej knihy

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Hana Hindráková, 2014

Redakční úprava Aneta Tichá

Grafická úprava obálky Marek Šebesta

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-627-8 (ePub)

ISBN 978-80-7466-628-5 (mobi)

Tahle knížka je pro tebe, mami. Jako poděkování za hřejivé maličkosti v dětství, na které moc ráda vzpomínám.

Poděkování

Děkuji svému manželovi za velkou podporu v psaní a také za upřímnost, když se vyjadřuje k prvním verzím mých knih. Babičce a dědovi děkuji za podporu v psaní. Janu a Lence Hindrákovým moc děkuji za skvělý marketing.

Děkuji za velkou podporu třem lidičkám – Lence Pastorčákové, Ottovi Huřťákovi a Víťovi Jarešovi. Mám vás moc ráda. Při setkání s vámi vždycky přijde nějaká inspirace, dobrá nálada a spousta smíchu.

Ottovi Huřťákovi, Karlovi a Petrovi Mezihorákovým a Janu Schánělcovi děkuji za věcné připomínky.

Honzovi Benschovi, Magdě Duřtové, Janě Mezihorákové, Janu Schánělcovi a Luboši Kyselovi děkuji za to, že tu pro mě vždycky jsou. Jejich přátelství si velmi vážím.

Manželům Vodovým z Hotelu pod pralesem děkuji za skvělé pracovní podmínky. Bez pobytu v jejich hotelu bych tento román nedokončila.

Děkuji Líbě Jelínkové, Jitce Tomkové, Robertu Machovi, Vláďovi Kefurtovi a Tomáši Rusému – díky vám je den vždycky lepší.

Také děkuji všem svým fanouškům – poskytují mi zpětné vazby ke knížkám. Velmi si vážím povzbudivého dopisu od pana Macely z Hradce Králové.

A very special thanks to Mohamed Yaichi, who showed me the desert and reminded me, how short life is and that we should enjoy every minute, because we never know, which minute is the last one.

Na tomto místě bych také chtěla vyjádřit obdiv Jaroslavu Duškovi ml. a Lence Ježkové, jak statečně bojovali s rakovinou, i když je nemoc nakonec přemohla.

PROLOG

TRUTNOV, KVĚTEN 1987

Konečně mám po maturitě. Všechno za jedna. A ještě táta přišel s tím, že ho jeho podnik posílá na dva měsíce do Keni – a máma a já můžeme letět s ním!!! Asi se zblázním radostí! To místo se jmenuje Malindi a je přímo u Indického oceánu! Hurááá!!! Byli jsme dvakrát v Jugošce, ale oceán uvidím poprvé! Doufám, že mi máma koupí ty puntíkatý bikiny, co se mi tak líbily.

úryvek z deníku Pavly Statečné

I. ČÁST

Červen 2013

Zátoka Loch Hourn, západní Skotsko

Navečer zazvonil telefon a na displeji se objevilo číslo s důvěrně známou předvolbou. Dva, pět, čtyři.

Paul McGregor hovor típl a dál sledoval zprávy o nejnovějším korupčním skandálu v Británii.

„Všichni jenom kradou,“ povzdechl si nahlas.

Za chvíli mobil zvonil znovu. Paul podrážděně zmáčkl červené tlačítko, přepnul přístroj na tichý mód a strčil ho do kapsy.

„Kdo to pořád volá?“ křikla Elisabeth z kuchyně.

„Nikdo. Nějakej omyl,“ zahučel.

Elisabeth se objevila ve dveřích a udiveně se na Paula podívala: „Dvakrát po sobě?“

„No a co?“ odbyl ji, napil se whisky a upřel oči na obrazovku. „Už bude večeře?“

„Za chvilku.“ Elisabeth zase zmizela v kuchyni.

Po pár minutách telefon zavibroval v kapse.

Paul se zvedl z křesla a vyběhl do haly.

U paty kamenného schodiště si hrála malá Hannah s plyšovou hračkou.

„Tatí, kam zase utíkáš? Ty s náma nebudeš jíst?“

„Jenom si potřebuju něco vyřídit, srdíčko.“ Paul zatahal dcerku za cůpek. „S kým si to hraješ?“

„S Nessinkou. Plaveme spolu v moři.“

„Běž si hrát radši do pokoje, ať tady nenastydneš.“

„Dobře, tati.“ Hannah zvedla ze země plyšovou hračku a odběhla do obýváku.

„Za chvilku se vrátím,“ křikl Paul za dcerkou a bral po dvou schody do patra. Zapadl do ložnice a konečně vzal telefon.

„Říkal jsem ti, abys mi nevolal o víkendu,“ sykl. „Máme snad nějaký pravidla, ne?“

„Jenomže –“

„Sklapni. Ať se děje, co se děje, můžeme to vyřešit v pondělí.“

„To teda ne. Potřebuju tě tu co nejdřív.“ Hluboký mužský hlas se krátce odmlčel. „Kup si letenku do Nairobi.“

„Zbláznil ses? Nemůžu odletět tak narychlo.“

„Sakra, máš snad na práci něco jinýho? Musíš přiletět.“

„Proč?“

„Do hajzlu, prostě musíš. Nebudu ti to vykládat do telefonu.“

Jerome měl v hlase paniku.

„Tak dobře.“ Paul si opřel čelo o chladné sklo pootevřeného okna a zadíval se na temnou vodní hladinu.

Co ten chlap zase podělal, prolétlo mu hlavou, když ucítil závan studeného vzduchu.

Nad zátokou se roztočil vítr, zčeřil vodu a perlově šedé nebe proťaly první blesky. Blížila se bouřka.

Trutnov, Česká republika

Někdy se život změní z vteřiny na vteřinu.

Amélie za sebou zavřela dveře cestovní kanceláře Klíč, opřela se o zeď pomalovanou graffiti a zhluboka se nadechla.

V pravé ruce pevně svírala právě zakoupenou letenku do Nairobi a levou si mnula ušní lalůček jako pokaždé, když nad něčím hodně přemýšlela. Nejednala zbrkle? Opravdu chce opustit Čechy a vrhnout se do neznáma?

Zadívala se do dálky. Na město svítilo slunce, ale nad Sněžkou se držel černý mrak a od hor foukal na červen silný vítr.

Ne, Keňa je správné rozhodnutí, řekla si odhodlaně Amélie a vykročila směrem ke Krakonošově náměstí. Už proto, že chci splnit maminčino poslední přání.

Doloudala se ke kašně, pohlédla na sochu Pána hor a nahnula se přes vyhřátý kamenný okraj. Na dně se leskly desítky mincí. Amélie zalovila v černé kabelce a vytáhla peněženku. Mezi drobnými našla korunu a pevně ji sevřela v dlani. Potom přivřela oči a v duchu vyslovila přání; hned na to voda šplouchla a koruna se potopila na dno kašny.

Amélie se hořce pousmála a zamířila k podloubí. V posledních měsících se jí život obrátil naruby.

Její maminka Pavla zemřela na rakovinu vaječníků; při probírání mamčiných věcí našla Amélie deník a v něm odpovědi na spoustu otázek, které jí vrtaly hlavou už od dětství a maminka na ně vždy odpověděla jen stručně a velmi neochotně.

Tak Malindi, tam se to všechno stalo, letělo Amélii hlavou, když se procházela podloubím. Tam máma poznala mého otce.

Amélie tatínka nikdy neviděla a jen matně tušila, co se stalo před pětadvaceti lety, kdy mamka s rodiči odjela do Keni. Když se rodina opět vrátila do Čech, dcera Pavla byla těhotná. Rodiče ji nutili jít na potrat. Raději obětovali vlastní vnouče, než aby snášeli ostudu. Pavla se však nedala a rozhodla se dítě si nechat. Odešla od rodičů a dceru vychovala sama. Amélie časem pochopila, jak moc minulost maminku bolí a přestala se na ni vyptávat, ale potají si kupovala National Geographic a hltala všechny články o Africe.

Když v devatenácti letech Amélie mamce oznámila, že se rozhodla studovat afrikanistiku, máma se nezmohla na slovo. Tenkrát se Amélie znovu zeptala na otce. Máma se na ni jen dlouze podívala a pokrčila rameny – a pak odešla jako vždycky, když s něčím nesouhlasila, ale nechtěla se hádat.

Maminka se totiž hádat neuměla.

Poslední vzpomínka v Amélii opět vyvolala pocit beznaděje, strašné srdcervoucí prázdnoty. Odmítala si připustit, že tu mamka najednou není. Ta maminka, která jí každý pátek vařila květákovou polévku, na jaře smažila řízky z květů černého bezu a vyráběla pampeliškový med.

Pokaždé, když se Amélie vrátila do omšelého paneláku na Libušince, jako by tam mamka všude pořád byla… V kuchyni, kde si při vaření zpívala s rádiem s Ivetou Bartošovou a Petrem Sepéšim Knoflíky lásky. V koupelně, kde si fénovala krátké hnědé vlasy a vtírala si do nich pěnové tužidlo, aby držely tvar tupého střihu… Na balkoně, kde se opalovala ve žlutých plavkách na chatrném dřevěném lehátku s pruhovaným potahem. V obýváku, kde na šlapací singrovce šila Amélii šaty podle střihů v Burdě. V ložnici, kde se zachumlala pod peřinu v modré noční košili s hvězdičkami…

Britská humanitární organizace BHO hledá nové dobrovolníky na práci v uprchlickém táboře Kakuma u keňsko-súdánské hranice. Vyškolení zajištěno v Nairobi. Zaplatíme pobyt a stravu v Keni. Více najdete na našich internetových stránkách.

Neváhejte a staňte se našimi dobrovolníky. Nejen že pomůžete potřebným lidem, ale obohatíte i svůj život.

Na tenhle inzerát Amélie narazila pouhou náhodou pár dnů po maminčině smrti. Napadlo ji, že to musí být osud, a tak bez váhání organizaci zkontaktovala. Po vystudování afrikanistiky a humanitární a rozvojové pomoci na Karlově univerzitě to byla ta nejvhodnější praxe… a potom – mamka si přála, aby Amélie rozprášila její popel v Malindi. Všechno do sebe zapadalo…

Amélie se tedy přihlásila do dobrovolnického programu a uhradila poplatek za školení, s organizací se domluvila na vyzvednutí v Nairobi na letišti a odvozu do hotelu Paradise, nechala se naočkovat proti žluté zimnici, žloutence, břišnímu tyfu, koupila si antimalarika, moskytiéru, opalovací krém, repelent… a dnes si koupila letenku.

Zbývá jen týden – a potom už se rozloučí se vším známým…

Mnichov, Německo

Tahle nestála za nic, pomyslel si Stefan Galsh, když se za neznámou dívkou zavřely dveře. Ani se nenamáhal vzít si od ní telefonní číslo a jméno si už nepamatoval. Proč taky; byla jednou z mnoha a ještě horší než průměr. K čemu ta ženská je, když mu ho neumí ani pořádně vykouřit? To předevčírem si zašukal daleko líp. Možná měl radši zavolat tý dlouhonohý modelce. Anebo tý zrzce, co byla rezatá i tam dole. Nebo blondýnce s pěkně vytvarovanou prdelkou, ta vůbec nebyla špatná. Anebo tý prsatý brunetce, co mu ho kouřila jak o závod. Ale ne, jedna noc stačí, nabalí si jinou roštěnku. Však o ně nemá nouzi.

Pustil si song od Nightwish, rozvalil se do křesla a natáhl si nohy na konferenční stolek, kde se vedle kartonu od pizzy válel štos novin a pár čísel Playboye. Tištěné slovo ho přitahovalo, ale ne knihy, ty nesnášel už od gymnázia. Fascinovaly ho noviny – daly se číst jen v den vydání, nebo až tak po deseti letech. S oblibou tvrdil, že nic není tak starého jako včerejší noviny.

Teď si zapálil trávu, dlouze potáhl, slastně vyfoukl obláček dýmu a díval se na polonahou ženu na titulní straně Playboye.

Všechny jsou stejný, letělo mu hlavou. Myslí si, jak na to jdou nenápadně, ale on je prokoukl. Úplně všechny. Svádí, mažou med kolem huby a než by se chlap nadál, kupoval by snubní prsten a pádil do porodnice. To zrovna! Jeho nedostanou. Jeho ne. Má je zmáknuté. Do jedné. Pro něj jsou ženské dobré akorát do postele. Sakra, jak někdo může s jednou strávit celý život? Jako jeho fotr – takový podpantoflák. Manželství je nejhorší noční můra. Stefan si nedovedl představit, že by ho potkalo ještě něco strašnějšího.

Natáhl se po Playboyi a nalistoval dívku měsíce. „No, mně manželství nehrozí, co říkáš?“ zamumlal, zase časopis zavřel, vstal a odloudal se do koupelny. Dal si ledovou sprchu na probrání, oblékl se a než se uvařila voda na kafe, zapnul počítač. Donesl si hrnek do pracovny, posadil se na židli a začal stejně jako každé ráno surfovat po internetu. Pročítal zprávy, komentáře a poslouchal rádio. Na webových stránkách jedné neziskové organizace narazil na článek o únosech dětí a o rozrůstající se dětské práci v Keni. Jeho čuch mu říkal, že by se do toho měl pustit, a tak se vrátil na začátek a četl pozorněji:

Sexuální dětský turismus je v Keni v současné době na vzestupu. Nejvíce zranitelnou skupinou jsou sirotci, jejichž rodiče zemřeli na AIDS, děti ulice a děti žijící v chudinských čtvrtích nebo na venkově. Právě ty bývají často unášeny při cestě do školy či na hřiště a pak jsou nuceny sloužit pedofilním turistům či keňským politikům. Podle odhadů UNICEF se výše uvedené týká třiceti tisíc keňských dětí, ale reálná čísla mohou dosahovat daleko větších hodnot. Oficiálně „pracují“ děti v soukromých rezidencích na dělnických postech, ale ve skutečnosti jsou sexuálně vykořisťovány. Týká se to zejména keňského pobřeží – Mombasy, Ukundy, Malindi, ale i bohatých čtvrtí v hlavním městě Nairobi.

Děti jsou také často unášeny za hranice, zejména do Velké Británie. Vzhledem k neexistujícímu matričnímu systému v Keni je to snadno proveditelné. Takové dítě se úředně nenarodilo a nezískalo keňskou národnost.

***

Stefan vstal, podíval se přes záclonu na vylidněnou ulici zkrápěnou červnovým deštěm a přimhouřil oči. Fajn. Atraktivní téma, které hledal. Zdokumentuje čokoládové holky, jak si to rozdávají s keňskými politiky nebo s bohatými turisty. Článek s fotografiemi od Stefana Galshe se objeví na titulní straně Die Welt nebo Die Zeit. Kromě toho teplé kraje zbožňuje. Takže se letí do Afriky. Co nejdřív.

To bude zase keců, vzpomněl si najednou na rodiče, Cecilii a Norberta. Přemýšlel, jestli jim to má vůbec říct. Byl jedináček, vymodlené dítě a rodiče jeho cesty snášeli špatně; zejména matka.

Když potom konečně odjížděl na letiště, matka ho se slzami v očích prosila, ať jí denně volá.

„Stefane, a co vnoučata?“ zeptala se na rozloučenou. „Vždyť už máš nejvyšší čas.“

„To víš, že jo, mami,“ zamával jí. Nemělo smysl odporovat. Jo, děti, těch se od něho tedy nikdo nedočká! Mít doma uřvaného parchanta, tak by se zcvokl!

Paluba boeingu

Boeing 707-400 letecké společnosti British Airways se odlepil od země v deset hodin londýnského času. Mířil do Afriky, na temný kontinent.

„Vážení cestující, vítejte na pravidelné lince do Nairobi,“ zašvitořila letuška krátce po startu. „Jakmile dosáhneme naší letové hladiny, začneme vám roznášet nápoje.“

Stefan hltal letušku očima – hodnotil její křivky obepnuté uniformou; mezitím občas mrkl z okýnka, jestli už vyletěli z mlhy. Znervózňovalo ho, že venku pořád nic nevidí.

Sakra, mlhu nesnáším. Vypadá to, jako bych už byl v nebi, a to jsme ještě nespadli.

Raději se tedy věnoval hodnocení letušek, a tak mu snesitelně utekl čas do poledne, kdy černovláska začala rozvážet jídlo.

„Pane, dáte si kuře nebo vepřové?“ zeptala se.

Nejradši bych si dal tebe, pomyslel si Stefan a řekl si o vepřové.

Krátce po obědě se rozsvítil nápis PŘIPOUTEJTE SE a ozval se hlas kapitána letadla:

„Vážení cestující, blížíme se do oblasti s možným výskytem turbulencí. Zůstaňte prosím na svých místech a ujistěte se, že jste připoutaní.“

„Ještě tohle,“ povzdechl si Stefan. Potom se omluvně podíval na souseda a zamumlal:

„Pardon.“

Musel nutně na toaletu. Vzápětí se letadlo roztřáslo a turbulence shodila Stefana na spolucestujícího.

„Sakra,“ utrousil a zase rychle vstal.

„Pane, pane, teď nikam nesmíte,“ ozvala se letuška.

„To se mám jako pochčít, nebo co?“ odsekl Stefan a pokračoval v cestě.

Když se vracel, všiml si drobné tmavovlásky, zabrané do tlusté knihy. Kdyby si ta holka na sebe navlékla něco lepšího než volné batikované triko a do rozpuštěných vlnitých vlasů připnula orchidej, dala by se považovat za Havajanku. Kapučínová pleť a kapradinové oči – úžasná kombinace! A kromě lesku na plných rtech žádná stopa po líčidle. Vlastně ani to triko na ní nevypadalo špatně – oblečená v oranžové barvě připomínala rozkvetlou tropickou květinu.

Stefan na ni upřel dlouhý pohled.

Hmmm, stála by za hřích. A o jeden hřích víc nebo míň, na tom nesejde… Že bych na sebe nějak upozornil? Poletíme ještě pár hodin, tak by nějaké povyražení bodlo. Rozdali bychom si to třeba na záchodku, anebo by mi ho vykouřila na sedadle s hlavou pod dekou. Jestli to teda umí stejně dobře jako moje poslední brunetka…

Koniec ukážky

Table of Contents

Poděkování

PROLOG

I. ČÁST Červen 2013

Zátoka Loch Hourn, západní Skotsko

Trutnov, Česká republika

Mnichov, Německo

Paluba boeingu

II. ČÁST Červenec 2013

III. ČÁST Červenec 2013

IV. ČÁST Srpen 2013

V. ČÁST Prosinec 2013

VI. ČÁST Leden 2014