Copyright © Barbara Taylor Bradford 2013

Translation © Hana Černá, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Ukážka z elektronickej knihy

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu SECRETS FROM THE PAST

vydaného nakladatelstvím HarperCollins Publishers Ltd.

přeložila Hana Černá

Redakční úprava Aneta Nová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-631-5 (ePub)

ISBN 978-80-7466-632-2 (mobi)

Bobovi z nejupřímnější lásky

Poznámka autorky

Celý život pracuji jako novinářka. Kariéru jsem začala v šestnácti v Yorkshire Evening Post v Leedsu. V osmnácti jsem se stala redaktorkou stránky pro ženy a ve dvaceti se přesunula do rubriky z londýnské Fleet Street. Krátce jsem působila v redakci ženského časopisu a v jednadvaceti se vrátila jako reportérka do London Evening News. Nejraději jsem totiž odjakživa psala pro noviny.

Posledních třicet let sice píšu romány, ale zůstávám novinářkou – přispívám do novin i časopisů. Své profesi i kolegům toho ještě hodně dlužím nejen při shromažďování materiálu pro tuto knihu.

Hluboký vděk a závazek cítím obzvlášť k válečným korespondentům a fotografům, kteří v posledních letech s nadlidskou odvahou dokumentují válečné konflikty na Středním východě. V prosinci 2010 propuklo takzvané Arabské jaro, kdy se Tunisan Mohamed Buazizi upálil na protest proti krutému zacházení ze strany místní policie. Tento symbolický akt vedl po jeho smrti v lednu 2011 k pádu tuniské vlády.

Následné nepokoje se z Tunisu rychle šířily do Egypta, Libye a Sýrie.

Pravidelně a s hlubokým zájmem jsem sledovala televizní zprávy z těch oblastí a přečetla o nich snad každý článek v časopisech a novinách. Přála jsem si dozvědět se o Arabském jaru z počátku roku 2011 co nejvíc, protože jsem se chystala napsat tuto knihu, kde hlavni hrdinkou je právě válečná dokumentaristka.

V létě 2011 jsme s manželem byli ve Francii a ani tam jsem nevybočila ze své rutiny. Denně jsem přečetla všechny noviny a část dne jsme oba trávili před televizní obrazovkou u zpravodajství Sky News, BBC, CNN. Libyjský válečný konflikt v létě kulminoval a my se stali svědky, aniž jsme rozbouřenou zemi navštívili.

Část knihy pojednávající o libyjském konfliktu bych nenapsala, nebýt televizního zpravodajství Lary Lohanové z CBS, Christiane Amanpourové ze CNN, Richarda Pendleburyho z Daily Mail, Marie Colvinové ze Sunday Times a fotodokumentaristy Paula Conroye. Jejich výstižné a detailní reportáže a snímky mi poskytly materiál ke scénám z libyjské války pro tuto knihu.

Hrdinná smrt Marie Colvinové 22. února 2012 v Sýrii mě hluboce zasáhla. Rodina, přátelé a kolegové i já pro ni nepřestaneme truchlit a všem bude nesmírně chybět. Nebojácná, inteligentní a nesmírně lidská žena nikdy neztrácela naději a její výstižné dokumenty o válečných zvěrstvech pomohly zachránit mnoho životů. Nikdo z nás nezapomene, s jakým odhodláním a vytrvalostí usilovala o to, aby se svět dozvěděl pravdu. Podařilo se jí to za cenu vlastního života. Proto nebude Marie Colvinová spolu s jinými nikdy zapomenuta.

ČÁST PRVNÍ

Mozaika vzpomínek:

Manhattan, březen 2011

Ve své nejniternější podstatě

zůstávám součástí své rodiny.

D. H. Lawrence

Mé srdce i duše překypují vzpomínkami na lásku.

Poskytují mi útěchu a klid,

znovu pozvedávají mého ducha.

Anonym

JEDNA

Nad velkolepým panoramatem Manhattanu se velkoryse klenula průzračně modrá obloha bez jediného mráčku. Město, v němž jsem prožila většinu dosavadního života, vypadalo dnešního mrazivého sobotního rána skutečně skvěle.

Vracela jsem se domů pěšky přes náměstí Sutton Place a třásla se zimou. Nápory ostrého větru od East River lezly člověku až pod kůži a já byla ráda, že jsem si místo sukně vzala džíny a teplý svetr. Vyhrnula jsem si límec tmavě modré bundy a přitáhla kašmírovou šálu těsněji ke krku.

Na březen bylo nezvykle chladno. Na druhé straně jsem si procházku po čtyřech dnech úporné práce na složité kapitole docela vychutnávala.

Původním povoláním jsem fotodokumentaristka a novinářka, až v poslední době jsem se rozhodla pustit do psaní knihy. Minulý týden jsem se dostala k hodně složité části a musela se s ní pořádně poprat. Včera večer jsem ji konečně uzavřela. Bylo příjemné vypadnout ven, protáhnout si nohy a rozhlédnout se, abych si znovu uvědomila svět kolem sebe.

Přidala jsem do kroku. Ani sluníčko vzduch neovlažilo a vítr byl pěkně ostrý. Zdálo se, že se naopak ještě ochlazuje, a poslední úsek cesty jsem už běžela, jen abych se co nejdřív dostala do tepla.

Bydlela jsem na rohu náměstí Sutton a Východní padesáté sedmé ulice a docela se mi ulevilo, když byl dům konečně v dohledu. Jen na semaforu naskočila zelená, vyrazila jsem přes ulici a vběhla do haly. „Venku je Sibiř, Same,“ pozdravila jsem v poklusu recepčního.

„To teda je, slečno Stoneová. Dneska už radši zůstaňte doma.“

S úsměvem jsem přikývla a zamířila k výtahu.

Stáhla jsem z krku šál a s bundou ho pověsila do skříně na chodbě, v kuchyni jsem hned postavila na čaj. Pak jsem zamířila do pracovny zkontrolovat záznamník. Měla jsem dvě zprávy. Stiskla jsem knoflík a posadila se.

První vzkaz byl od starší sestry Cary z Nice. „Ahoj, Sereno, to jsem já. Našla jsem další krabici fotek, co by tě mohly zajímat, většinou na nich je máma. Vypadá báječně. Třeba bys pár mohla použít do knihy. Mám ti krabici poslat kurýrem? Teď jdu ven, takže nechávám jen zprávu. Zkus zítra zavolat. Líbám tě.“

Druhý vzkaz mi zanechal kmotr. „Tady Harry. Jen potvrzuju schůzku v pondělí večer, Sereno. V sedm třicet na obvyklém místě. Nemusíš volat zpátky. Ahoj.“

Konvice začala pískat, tak jsem si šla připravit čaj.

Najednou mě přepadl zvláštní pocit – předtucha, že se k něčemu schyluje. Setřásla jsem ji. Tyhle stavy jsem mívala na frontě. Jakýsi profesní instinkt mi zavelel utéct, než mě rozcupuje bomba nebo nějaký šílenec prošpikuje kulkami. Teď nemám důvod se bát. Zakroutila jsem hlavou a pokárala se za přehnané fantazírování. Je fakt, že jsem si měla na tu chvíli později několikrát vzpomenout a uznat, že jsem nadaná šestým smyslem.

DVĚ

Pokoj, který jsem si vybrala za pracovnu, patřil před lety matce. Byl světlý, vzdušný, celou jednu stěnu tvořila okna od stropu k podlaze. V interiéru převládala krémová a sytě broskvová, pouze pár drobných doplňků v malinovém odstínu rozrušilo teplý soulad barev. V tom směru jsem nic neměnila, jemné světlé odstíny totiž nádherně zvětšily prostor a působily uklidňujícím dojmem. Koupila jsem jen nový, moderní pracovní stůl, ale ten matčin starožitný jsem tady nechala, protože se mi líbil. Stejně tak na dlouhých policích zůstaly knihy, drobné dekorativní předměty a rodinné fotografie.

Před velkými okny vytvořila matka kouzelné posezení na pohodlné pohovce doplněné křesílky a konferenčním stolkem. Tam jsem se teď šla posadit. Jako vždy jsem při čaji obdivovala velkolepé panorama města: visuté mosty přes East River a nesčetné mrakodrapy tyčící se proti modré obloze, které město tak proslavily.

Okno vede do centra, a tak po pravici vidím špičku Chrysler Building ve stylu art deco a hned vedle se tyčí stejně působivá Empire State Building. Připadá mi, že město nikdy nevypadalo líp. Po hrůzném bombovém útoku na dvojici mrakodrapů World Trade Center v roce 2001 se mu vrátil původní glanc.

Trochu překvapeně jsem si uvědomila, že od tragédie uplyne letos v září už deset let.

Důležité je, že probíhá výstavba nového mrakodrapu s názvem One World. Má vyrůst do výšky 1776 stop a připomenout tak nejen vyhlášení Dne nezávislosti 4. července roku 1776, ale stane se také nejvyšší budovou západní polokoule.

Smutné zářijové výročí mi zůstane živě v paměti nejen proto, že byl spáchán odporný zločin. V těch dnech se totiž celá naše rodina sjela sem, do tohohle bytu, který matka pořídila před třiceti lety, někdy v roce 1980, krátce před mým narozením.

Má matka měla výjimečný cit pro umění a architekturu a nakupovala byty a domy v různých koutech světa, takže jsme se sestrami nevyrůstaly na jednom místě, ale střídavě v New Yorku, v Londýně, v Paříži, v Nice a v Bel Air. Babička vždycky říkala, že kočujeme jak cikáni, kteří přišli k penězům.

Otec si matku s oblibou dobíral a vytahoval se, jak může být na sebe hrdý, že nikdy necítil potřebu vyžívat se podobným způsobem a investovat do cihel a malty.

Matka na to měla vždy stejnou trefnou odpověď, že přes tuto chvályhodnou skromnost se mu daří zaplňovat šatníky ve všech domech a bytech početnou sbírkou luxusních obleků. Oba se vždycky zasmáli. Měli nádherný vztah a dokázali si jeden druhého užít. Milovali se a byli oddaní přátelé.

Viděla jsem je před sebou, jako bychom se setkali včera. Ke mně a dvojčatům Caře a Jessice se chovali otevřeně, dávali nám lásku a důvěřovali nám. Dvojčata byla o osm let starší než já a často dávala v žertu najevo své vedoucí postavení v našem sourozeneckém týmu. Byli jsme všichni šťastní, když jsme se mohli sejít.

Září roku 2001 otec výjimečně netrávil někde na frontě, ale v New Yorku s kolegou a nejlepším přítelem Harrym Redfordem. Znali se od raného dětství. Oba se narodili a strávili dětství na Manhattanu, chodili do stejné školy, stali se fotografy a pak jako kolegové brázdili všemožné končiny světa jako fotoreportéři.

Otec s Harrym založili v roce 1971 Global Images, agenturu zabývající se fotodokumentaristikou. Společnost ve skutečnosti vedla Harryho sestra Florence, protože oba muži se v New Yorku sotva ohřáli. Tvořili nerozlučnou dvojici a Harry se stal členem naší rodiny. Milovali jsme ho jako tátova „kámoše“, zároveň matčina ochránce a oblíbence. Stal se naším strýčkem, byl vždycky po ruce. Stal se mým kmotrem a považuju ho za svého nejlepšího přítele. Jedná se mnou jako s rovnocenným partnerem, nezesměšňuje mou nezkušenost a v osmnácti jsem se dokonce stala jeho důvěrnicí. Jako první mi svěřil úmysl rozvést se s první manželkou Melanií. Byla na jeho vkus příliš temperamentní. Rozvedl se i s druhou, Holly Greyovou, protože žárlila na každou ženu, za kterou se ohlédl – a nebylo jich málo. Kdykoli se objevil u nás v Nice, doprovázela ho jiná přítelkyně.

Toho roku byl překrásný podzim a všichni jsme si užívali teplé, slunečné babí léto.

Přestože nás hrůzný teroristický zločin šokoval a prožívali jsme hluboký smutek a soucit s pozůstalými po obětech v New Yorku i Washingtonu, těšili jsme se i v těch dramatických dnech z přítomnosti svých nejbližších.

Z Nice, kde žily ve starém venkovském domě, přiletěly i Cara s Jessikou, aby s rodinou v říjnu oslavily své dvacáté osmé narozeniny.

Před jedenáctým zářím jsme si několikrát zašli na Broadway do kina a divadla, povečeřeli v tátových oblíbených restauracích, nejčastěji u Raoa. Při každém takovém setkání se prohloubily rodinné vztahy – cítili jsme, jak je nám spolu dobře, jak se milujeme. Matčina matka Alice Vassonová a její sestra Dora Cliffordová přiletěly na oslavu narozenin dvojčat až z Kalifornie. Obě se ubytovaly v hotelu Carlyle, ale většinu dne trávily u nás.

Matka byla totiž jedináček, proto jí obzvlášť záleželo na tom, aby se rodina při každé významnější příležitosti sešla. Otec mámin smysl pro stmelování rodiny oceňoval o to víc od doby, kdy začala mít vážné zdravotní problémy. Přála si být co nejčastěji obklopena svými nejdražšími, to vždycky pookřála a zářila štěstím.

Babička a prateta hrály v matčině herecké kariéře klíčovou roli. Obě ji velmi podporovaly, sledovaly, jak stoupá její popularita, a pochopitelně se také rády pochlubily úspěchy dcery a praneteře. Vytvořily z ní jednu z nejslavnějších světových filmových hvězd.

Jejich přehnanými příběhy a vtípky se nejvíc bavil otec. Máma se jen mlčky usmívala. My dívky jsme nábožně poslouchaly, přestože jsme to stejné slyšely už mnohokrát předtím.

Povzdechla jsem si při vzpomínce, jakou roli v našich životech hrály babička s pratetou. Připomněla jsem si jejich úmrtí a další kruté ztráty během několika posledních let…

Odchodem drahé osoby se najednou všechno změní. Nikdy už to není to, co bývalo, svět se promění v jiné místo… cizí, chladné, prázdné…

Po hádce s milovaným člověkem přichází smíření, možná kompromis, nebo si každý jdete svou cestou. Jestliže se přítel nebo příbuzný rozhodne žít někde jinde, je snadné zůstat s ním ve styku, povídat si po telefonu, poslat e-mail nebo zprávu. Život se vám prostě nijak podstatně nezmění.

Smrt takovou možnost nenabízí.

Smrt je definitivní.

Vzpomínky. Mám jich plné srdce. Bohatství vzpomínek, které mě budou provázet do posledního dne života. Vycházejí ze skutečných událostí, a právě proto poskytují opravdovou útěchu.

Otcova nečekaná smrt před jedenácti měsíci nás krutě zasáhla. Hluboký žal se mísil s pocitem strašné viny, že jsem se nestihla vrátit včas, abych mu řekla, jak velice ho miluju a rozloučila se s ním.

Zmeškala jsem v Afghánistánu letadlo. O mizerných pár hodin… Vlastně na nich nezáleží, mohlo jít stejně tak o týdny, nebo roky. Pozdě je jednou provždy pozdě…

Smrt, ten slizký přízrak na bledém koni se zmocní člověka a nezbyde nic… Prázdné místo… Dusivé ticho… Ale zůstanou vzpomínky. Vyloupnou se ze zmučené mysli, nejprve opatrně, aby to příliš nebolelo, pak ožívají. Zůstávají jediným světlým bodem a přinášejí klid.

Kniha, kterou jsem před pár měsíci začala psát, je o otci. A jak jsem se ponořila do jeho života, abych o něm dokázala vyprávět co nejpřesvědčivěji, on sám pro mě ožil. Byl to správný mužský – tak to aspoň o něm všichni říkali.

Bezva chlapík, chválili ho s neskrývaným obdivem.

Otec John Thomas Stone, známý všem a všude jako Tommy, byl jedním z nejvýznamnějších světových válečných fotodokumentaristů. Něco jako Robert Capa, který zahynul ve válce ve Vietnamu, když šlápl na minu.

Než se na scéně objevil otec, mohlo se jen málo reportérů srovnávat s Capou, přinejmenším ne takových osobností, které otec považoval za svůj vzor a ideál.

Tommy mnoho let unikal spárům smrti na předních bojových liniích, a pak tak nečekaně zemřel… Doma, ve své posteli, z přirozené příčiny – při druhém, osudovém selhání srdce. V jediném okamžiku byl pryč, mrknutím oka, bez varování.

Právě ta nečekanost mě zasáhla nejsilněji. Můj otec, který s oblibou používal vojenský žargon, by řekl „zpětný úder“. A bylo to přesně tak. Padl na mě jakýsi šok po šoku.

Má matka, Elizabeth Stoneová, zemřela před čtyřmi lety a její smrt mě zničila. Stále pro ni truchlím a navždy mi bude scházet. Otcova smrt mě zasáhla jinak – cítila jsem se jako zmrzačená. Možná proto, že matka bývala často nemocná, kdežto otec byl silný, zdravý a v mých očích nezranitelný. V tom asi spočíval ten rozdíl. Žila jsem s představou, že je nesmrtelný.

Sestry tvrdily, že jsem byla tátův miláček. Přirozeně jsem jim to vytrvale vyvracela a připomínala, že jako nejmladší jsem možná byla trochu rozmazlovaná, ale otec mi nikdy nedával přednost. Na benjamínka se vždycky soustředí pozornost rodiny. V hloubi duše jsem však dvojčatům chtě nechtě musela dát za pravdu. Byla jsem tátův miláček. Nikdy to sice otevřeně neřekl, mně ani nikomu jinému v rodině, aby neublížil, ale prostě jsem byla jeho oblíbenkyně.

Občas prohodil, že povahově jsem celá po něm – zdědila jsem jeho temperament i jiné vlastnosti – a viditelně ho to těšilo. Obzvlášť mu lichotilo, že jsem si zvolila jeho profesi a stala se fotografkou.

Dali mi do rukou fotoaparát, sotva jsem ho byla schopna udržet. Všechno o focení jsem se naučila od táty, hlavně však způsob, jak se chovat, když jsem pracovala v místech, kde hrozilo nebezpečí – a v současném světě se člověk v takových situacích ocitá snadno.

Na otci mě vždycky fascinovalo, jak se dokázal dívat vpřed, zůstat ve střehu a připravený na cokoli neočekávaného. Zdůrazňoval, že musím mít oči stále otevřené, abych včas postřehla hrozbu, která je ve válce vlastně všudypřítomná.

Právě od něho jsem se naučila, jak se vyhýbat kulkám při přestřelce, jak rychle opustit ohroženou zónu a najít co nejlepší úkryt při bombardování.

Táta byl člověk, kterého miloval celý svět. Svým charismatem a inteligencí přitahoval muže i ženy. Máma říkávala, že se rozdává na potkání a lidé se po setkání s ním cítí líp.

Vypadal dobře, ale to není podstatné, nejpůsobivější byla jeho osobnost. Spolupracovníci, kteří ho dobře znali, tvrdili, že svou práci miloval. Nebál se nikoho a ničeho, vrhl se do každého nebezpečí, aby zachytil nejpřesvědčivější momenty. Pomáhal kolegům doma i ve válce, všichni byli jeho přátelé.

Za poslední měsíce jsem při shromažďování materiálu hovořila s mnoha lidmi, kteří ho znali. Téměř od všech jsem slyšela, že Tommy byl hrdina, a myslím, že měli pravdu.

Já jsem v otci spatřovala svůj idol a v průběhu týdnů jsem si uvědomila, že jsem si ho také idealizovala. Přesto nebyl bůh, ale člověk s mnoha chybami a zlozvyky, dopouštěl se chyb jako každý smrtelník. Vzhledem k významu přesahujícím jeden lidský život měl těch nedostatků dokonce víc než většina ostatních lidí.

Od dětství jsem ho brala jako zázračného tatínka, čaroděje, který nás ustavičně něčím okouzloval, rozesmával a vnášel do našich životů radost a vzrušení.

Opřela jsem se na pohovce, zavřela oči a zaposlouchala se do ticha. Někde v hloubce mysli jsem se zaslechla, jak před jednadvaceti lety promlouvám k sestrám. Říkala jsem, že otec je Superman, čaroděj a tvůrce zázraků v jedné osobě.

Dosud vidím vykulený pohled Jessiky a Cary, jako by před nimi právě přistál mimozemšťan. Prohlížely si mě soustředěně a poněkud nedůvěřivě. Tenkrát mi bylo teprve devět, ale vzpomínám si, že jsem najednou pochopila, že tátu vnímají jinak. Proto ty překvapené pohledy. Neznaly ho tak důkladně jako já. To odpoledne byla matka s námi – seděla na terase našeho domu v Nice pod velkým slunečníkem. Rozesmála se a přikyvovala.

Koniec ukážky

Table of Contents

Poznámka autorky

ČÁST PRVNÍ Mozaika vzpomínek: Manhattan, březen 2011

JEDNA

DVĚ

ČÁST DRUHÁ Osobní závěry:Benátky, duben

ČÁST TŘETÍ Otevřená stanoviska Nice, duben

ČÁST ČTVRTÁ Jediný záběr vypoví vše:

ČÁST PÁTÁ Objektivní skutečnost:Libye, červen/srpen

ČÁST ŠESTÁ Mimo záběr:Benátky, srpen 2011