Copyright © 2013 by Nora Roberts

Translation © Eva Konečná, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Ukážka z elektronickej knihy

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu WHISKEY BEACH

přeložila Eva Konečná

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-637-7 (ePub)

ISBN 978-80-7466-638-4 (mobi)

Mým synům a dcerám,

jež mi přivedli.

A všem, kteří z těchto svazků

vzešli a vzejdou.

Moře jak dračí zeleň,

světélkující, temné, hady obývané.

– JAMES ELROY FLECKER

TMA

Valná část lidí žije v tichém zoufalství.

To, čemu se říká odevzdanost, je zatvrzelé zoufalství.

– HENRY DAVID THOREAU

Jedna

Skrze mrazivou oponu plískanice a v nepřetržité záři zeleného světla majáku na výběžku pevniny se nad Whiskey

Beach tyčila masivní silueta Domu na útesu. Čelila studenému, rozbouřenému Atlantiku jako výzva.

Budu odolávat tak dlouho jako ty.

Robustní dvoupatrová budova nad drsným, rozeklaným pobřežím shlížela na rozbouřené vlny tmavýma očima oken, jako to dělala – v jedné či druhé inkarnaci – déle než tři století.

Malý kamenný domek, jenž nyní sloužil pro skladování nářadí a zahradnických potřeb, vypovídal o skromných začátcích těch, kteří vzdorovali divokému a vrtkavému Atlantiku, aby pokračovali v životě na kamenité půdě nového světa. Ale široké a vysoké zdi ze zlatého pískovce, křivky štítů a velkorysé terasy ze zvětralého místního kamene překonaly tyto počátky a opěvovaly čas rozkvětu.

Dům přečkal bouře, zanedbávání, bezstarostné požitkářství, pochybný vkus, rozličné vzestupy a krachy, skandály a spravedlnost.

Zde žily a umíraly, oslavovaly a truchlily, pletichařily, prospívaly, triumfovaly a strádaly generace Landonů.

Zářil stejně jasně jako skvostné massachusettské skalnaté severní pobřeží zaplavené nádherným světlem rozbřesku. A choulil se zahalený tmou.

Stál tady dlouho, tak dlouho, že nyní byl prostě Domem na útesu, jenž panuje nad mořem, pískem a městečkem Whiskey Beach.

Pro Eliho Landona to bylo jediné místo, kam mohl jít. Ani ne tak útočiště, jako únik před tím, čím se jeho život za posledních jedenáct příšerných měsíců stal.

Sotva poznával sám sebe.

Dvě a půl hodiny jízdy z Bostonu po kluzkých silnicích ho vyčerpaly. Jenže si musel přiznat, že únava se k němu tulila jako milenka po většinu dní. Seděl v autě před domem, déšť bušil na přední sklo a střechu, zatímco zvažoval, jestli nabrat dostatek energie k cestě dovnitř, nebo zůstat v autě a možná usnout.

Pitomost, pomyslel si. Samozřejmě tu nemůže jen tak sedět a spát v autě, když o pár kroků dál stojí dům s pohodlnými postelemi.

Nedokázal však v sobě zburcovat tolik nadšení, aby vytáhl zavazadla z kufru. Místo toho popadl ze sedadla spolujezdce dvě menší tašky s notebookem a několika nezbytnostmi.

Vystoupil z auta, vrhla se na něj plískanice a studený, hvízdající vítr od Atlantiku se prořízl vnějšími vrstvami jeho letargie. Burácení vln narážejících do skal a valících se přes písek se slilo v nepřetržitý syčivý řev. Eli vytáhl z kapsy kabátu klíče a došel k masivním dvojitým vstupním dveřím vyrobeným před více než stoletím z týkového dřeva z Barmy, které chránila široká kamenná arkáda.

Dva roky, vzpomněl si – skoro tři –, kdy jsem tu byl naposled. Na to, aby přijel a strávil víkend nebo krátkou dovolenou se svou babičkou, byl příliš zaneprázdněný životem, prací a hroutícím se manželstvím.

Samozřejmě že s ní, nezdolnou Hester Hawkinovou Landonovou, trávil čas pokaždé, když přijela do Bostonu. Pravidelně jí telefonoval a posílal e-maily, komunikoval s ní prostřednictví facebooku nebo skypu. Hester se sice blížila osmdesátce, ale stále přijímala nové technologie a inovace se zvědavostí a nadšením.

Brával ji na večeře, na skleničku, nezapomínal na květiny a blahopřání, dárky, scházel se s ní a svou rodinou o Vánocích nebo při významných výročích.

A to vše, přemítal před dveřmi, pouze jako odůvodnění toho, že jí nevěnuje opravdovou pozornost, neudělá si čas a nepřijede do Whiskey Beach, na místo, které milovala nejvíce.

Našel správný klíč a odemkl dveře. Vešel dovnitř a rozsvítil.

Všiml si, že některé věci změnila. Ale babička přistupovala ke změnám stejně jako k tradicím. Rozhodující bylo, zda jí vyhovovaly.

Na sytě hnědých stěnách hýřilo barvami několik nových obrazů – mořské a zahradní scenérie. Odložil tašky hned za dveřmi a rozhlížel se po elegantní vstupní hale.

Podíval se na schodiště vznosně se vinoucí doprava a doleva do severního a jižního křídla. Některý z výstředních Landonů k němu nechal dát zábradlí se sloupky vyřezanými do podoby šklebících se chrličů.

Spousta ložnic, pomyslel si. Stačí vystoupat po schodech a jednu si vybrat.

Ale ještě ne.

Místo toho zamířil do hlavního salonu, místnosti s vysokými klenutými okny vedoucími do přední zahrady – nebo co to bude, až zima roztáhne své drápy.

Babička tady nebyla přes dva měsíce, přesto neviděl ani smítko prachu. V krbu obloženém třpytivým lazuritem čekala polena. Na starožitném stolku stály čerstvé květiny, které zbožňovala. Na pohovkách podél stěn ležely natřepané polštáře a podlaha ze širokých, kaštanově hnědých prken se leskla jako zrcadlo.

Najala někoho na úklid, usoudil, a pak si promnul čelo, za nímž se probouzela bolest hlavy.

Říkala mu to, nebo ne? Říkala mu, že našla někoho, kdo se bude o dům starat. Nějakou sousedku, která pro ni dělává těžší úklidové práce. Nezapomněl, že mu to říkala, tato informace prostě na chvíli zmizela v mlze, která se tak často připlížila a zastírala mu mysl.

Nyní bude starost o Dům na útesu na něm. Bude o něj pečovat tak, jak babička požádala, udržovat v něm život. A dodala, že možná to napumpuje trochu života i do něho.

Zvedl tašky a chtěl zamířit ke schodům. Ale zůstal stát.

Našli ji tady, na úpatí schodiště. Sousedka – tatáž sousedka? Ta, která sem chodí uklízet? Někdo, kdo díkybohu přišel babičku zkontrolovat a našel ji v bezvědomí, odřenou, krvácející, s roztříštěným loktem a zlomeninou kyčle, polámanými žebry a otřesem mozku.

Mohla umřít, pomyslel si. Lékaři vyjádřili údiv, že se tak nestalo. Nikdo z rodiny ji nekontroloval každý den, nikoho nenapadlo zatelefonovat a nikdo, včetně něj, by se nevyděsil, kdyby se den nebo dva neozvala.

Hester Landonová, nezávislá, nezdolná, nezničitelná.

Která mohla – nebýt sousedky a své vlastní, nevyčerpatelné vůle – zemřít po strašlivém pádu.

Nyní vládla z apartmá v domě jeho rodičů a vzpamatovávala se ze zranění. Tam by měla zůstat, než bude dostatečně silná, aby se vrátila do Domu na útesu – nebo pokud jeho rodiče neprosadí, aby u nich zůstala natrvalo, tečka.

Chtěl věřit, že se babička vrátí do domu, který tolik miluje. Bude sedět na terase s večerní sklenkou martini a dívat se na oceán. Nebo se procházet po zahradě, případně sedět u malířského stojanu.

Chtěl na ni myslet jako na vitální a tvrdou ženu, nikoliv bezmocnou a polámanou, která leží na podlaze, zatímco on si doma nalévá druhý šálek ranní kávy.

Proto se bude co nejvíce snažit, dokud se babička nevrátí. Vnese do jejího domu život tak, jako by byl jeho.

Eli se vydal po schodech nahoru. Zvolil si pokoj, v němž pobýval při svých návštěvách – tedy předtím, než se přestávky mezi jednotlivými pobyty neustále prodlužovaly. Lindsay nenáviděla Whiskey Beach i Dům na útesu a výlety sem se změnily ve studenou válku se strnule zdvořilou babičkou na jedné straně a jeho záměrně sarkastickou manželkou na straně druhé. A mezi nimi vězel on.

Takže si vybral jednodušší cestu, přemýšlel nyní. Může toho litovat, může litovat, že sem přestal jezdit, litovat svých výmluv a omezení času tráveného s babičkou pouze na její výlety do Bostonu. Ale nic nelze vrátit.

Vešel do pokoje. Všiml si, že i tady jsou čerstvé květiny. Stěny byly natřeny světle zelenou barvou, jednou z babiččiných nejoblíbenějších a nejpoužívanějších na akvarelech.

Odložil tašky na lavici u nohou postele a sundal si kabát.

Tady zůstaly věci tak, jak byly. Malý stůl pod oknem, široké prosklené dveře vedoucí na terasu, křeslo s opěradly a podnožkou překryté přehozem, který před dávnými lety uháčkovala babiččina matka.

Svlékl se, aniž by se podíval do zrcadla. Zhubnul, za poslední rok ztratil pěkných pár kilo. Pustil sprchu a doufal, že voda z něj spláchne část únavy. Věděl, že když ulehne do postele unavený a vystresovaný, spí neklidně a probouzí se s kocovinou.

Vyšel ze sprchy, vzal si ručník a při utírání vlasů zachytil závan citronové vůně. Vlhké, tmavě blond vlasy se mu vlnily až pod zátylek, delší, než jaké nosil ve dvaceti. Nebyl u svého holiče Enriquea téměř rok. Nepotřeboval stříhání vlasů za sto padesát dolarů ani italské obleky nacpané v šatnících a desítky párů obuvi.

Už nebyl elegantně oblečený advokát se specializací na trestní právo, úřadující v rohové kanceláři a rychle směřující k plnoprávnému partnerství ve firmě. Ten muž zemřel současně s Lindsay. Jenom to nevěděl.

Odhodil přikrývku, lehounkou a bílou jako ručník, vklouzl pod ni a zhasl světlo.

Ve tmě slyšel pravidelné hřmění moře a svištění plískanice na okenním skle. Zavřel oči a jako každý večer zatoužil po pár hodinách zapomnění.

Pár hodin bylo jediné, co měl.

* * *

Sakra, je tak naštvaný. Nikdo, absolutně nikdo, přemýšlel při jízdě mrazivým lijákem, ho nedokáže vytočit tak jako Lindsay.

Ta mrcha.

Její mysl a zjevně i zásady fungovaly jako u žádného z lidí, které znal. Podařilo se jí přesvědčit samu sebe – a nepochyboval, že i řadu přátel, matku, sestru a bůhví koho ještě –, že zkáza jejich manželství je jeho vina, že kvůli němu postoupili z manželské poradny přes zkušební odloučení k právní bitvě v přípravě na rozvod.

A že byla jeho vina, když ho podváděla dobrých osm měsíců – o celých pět dříve, než zahájila kampaň o odloučení na „zkoušku“. A i to, že přišel na její lži, nevěru a potměšilost, na něho jaksi padlo ještě předtím, než se podepsal na vytečkovanou čáru, aby mohla odejít s tučným vypořádáním.

Vlastně jsou naštvaní oba, usoudil; on proto, že byl takový idiot, a ona proto, že nakonec prohlédl.

Bezpochyby byla jeho vina, že se to odpoledne v umělecké galerii, kde pracovala na zkrácený úvazek, pustili do kruté, jízlivé a veřejné hádky o jejím cizoložství. Připouštěl, že z jeho strany šlo o špatné načasování a špatnou formu, ale zrovna teď? Teď na to zvysoka kašlal.

Chtěla ho obvinit, protože začala být neopatrná, tak neopatrná, že ji jeho sestra zahlédla při cukrování s jiným mužem v hale jednoho hotelu v Cambridgi, než oba nastoupili do výtahu.

Tricia váhala několik dní, než mu to řekla, ale nemohl jí to mít za zlé. Šlo o vážnou věc. I jemu trvalo, než to vstřebal a sebral odvahu, aby si najal detektiva.

Osm měsíců, pomyslel si znovu. Spala s někým jiným v hotelových pokojích, v motorestech a bůhví kde všude – nicméně byla dost chytrá, aby nevyužila jejich dům. Co by si pomysleli sousedé?

Možná neměl jít se zprávou detektiva a svým vztekem do té galerie a konfrontovat ji. Možná měli mít více rozumu a neřvat na sebe tak hlasitě, až to bylo slyšet na ulici.

Bylo to zahanbující pro oba.

Jedno však věděl jistě: dohoda o vyrovnání už teď pro ni nebude tak vstřícná. Celý ten koncept o bezúhonnosti, čestnosti a zbytečně tvrdém lpění na předmanželské smlouvě? Vyřízeno. Až se Lindsay vrátí domů ze své charitativní aukce, zjistí, že si odnesl obraz koupený ve Florencii, diamantový prsten po prababičce, jenž přešel do jeho držení, a stříbrnou kávovou soupravu, o kterou sice neměl nejmenší zájem, ale byla dalším rodinným dědictvím, takže ať je raději proklet, než by dovolil Lindsay přihodit ji do fondu té dobročinné organizace.

Lindsay zjistí, že pálkuje míč ve zcela nové hře.

Možná to bylo malicherné, možná dokonce hloupé – nebo možná správné a oprávněné. Nedokázal vidět skrze hněv a pocit zrady a hlavně mu to bylo jedno. Hnaný zlostí vjel na příjezdovou cestu k domu v bostonské čtvrti Back Bay. Ukázalo se, že dům, který považoval za pevný základ manželství, začal praskat. Dům, v němž – jak věřil – jednoho dne budou pod jeho střechou děti, skrýval pod omítkou trhliny, už když ho s Lindsay zařizovali, vybírali nábytek, diskutovali, přeli se, shodovali se – což vše považoval za normální – do nejmenších detailů.

Nyní ho budou muset prodat a oba z toho vyjdou s polovinou téměř ničeho. A místo pronájmu bytu, což bral jako krátkodobé opatření, skončí u zakoupení.

Jenom pro sebe, dodal v duchu, když vystupoval z auta do deště. Žádné debaty, spory nebo nezbytné dohody.

Až při běhu ke dveřím si uvědomil, že mu to přináší něco jako úlevu. Už žádné zdržování, žádné možná, žádné předstírání, že jeho manželství by se mohlo nebo mělo zachránit.

Třeba mu svým prolhaným, nečestným a podvodným chováním prokázala laskavost.

Teď může odejít bez pocitu viny nebo lítosti.

Ale s tím, co je jeho.

Odemkl dveře a vešel do prostorné, útulné chodby. Otočil se k panelu poplašného zařízení a vyťukal kód. Pokud ho změnila, měl u sebe doklad totožnosti se svým jménem a touto adresou. Měl již promyšlené odpovědi na jakékoliv otázky policistů nebo pracovníků bezpečnostní agentury.

Prostě řekl manželce, aby změnila kód – což byla pravda – a zapomněl na to.

Jenže nezapomněl. Fakt, že to neudělala, pro něho znamenal úlevu i urážku. Myslela si, že ho dobře zná, byla si jistá, že bez jejího svolení nikdy nevstoupí do domu, který je jeho pouze z poloviny. Souhlasil, že se odstěhuje, aby sobě i jí poskytl určitý prostor, takže by sem nikdy nevtrhl, nikdy netlačil příliš silně.

Předpokládala, že je zatraceně zdvořilý.

Brzy se dozví, že ho vůbec nezná.

Chvíli stál a nasával ticho domu, jeho atmosféru. Všechny ty neutrální tóny sloužící jako pozadí pro gejzíry a záblesky barev, chytrou a nepředvídatelnou směsici starého a nového.

Musel uznat, že je v tom dobrá. Věděla, jak prezentovat sebe a svůj domov, uměla organizovat úspěšné večírky. Zažili tady příjemné chvíle štěstí a spokojenosti, okamžiky nenucené snášenlivosti, kvalitní sex, líná nedělní rána.

Jak se mohlo všechno tak zvrtnout?

„Vykašli se na to,“ zamumlal.

Vejdi a vyjdi, přikázal si. Pobyt v domě ho deprimoval. Vyšel po schodech a zamířil do obývacího pokoje vedle ložnice. Všiml si, že na stojanu pro zavazadla leží její sbalená taška.

Může jít, kam se jí k čertu zachce, pomyslel si, ať s milencem, nebo bez něho.

Soustředil se na to, kvůli čemu sem přišel. Na trezoru v šatně nastavil kombinaci. Nevšímal si hotovosti, dokumentů, krabiček se šperky, jež jí během let daroval nebo které si koupila sama.

Jenom prsten, opakoval si. Prsten Landonů. Otevřel krabičku, podíval se, jak diamant září ve světle, zase ji zaklapl a strčil do kapsy saka. Jakmile trezor zavřel a chtěl se vrátit dolů, napadlo ho, že si měl přinést na obraz bublinkovou fólii nebo nějaký obal.

Rozhodl se, že si vezme ručníky, ty ho ochrání před deštěm. Vytáhl z prádelníku dvě osušky a pokračoval v cestě.

Dovnitř a ven, připomněl si znovu. Netušil, jak moc bude chtít vypadnout z tohoto domu, pryč od vzpomínek – dobrých i zlých.

V obývacím pokoji sundal obraz ze zdi. Koupil ho během jejich líbánek, protože Lindsay uchvátil sluncem zalitými barvami, půvabem a prostotou slunečnicového pole s olivovníky v pozadí.

Balil obraz do osušek a vzpomínal, že od té doby koupili další umělecká díla. Obrazy, sošky či porcelán s nepochybně mnohem vyšší hodnotou. Ty mohou jít klidně na hromadu určenou k prodeji ve prospěch charity. Ale tohle ne.

Odložil zabalený obraz na pohovku a procházel obývací místností, zatímco nad městem zuřila bouře. Napadlo ho, že v ní Lindsay třeba jede domů, aby dokončila balení věcí na výlet s milencem.

„Užij si to, dokud to trvá,“ zabručel. Protože první věc, kterou ráno udělá, bude telefonát rozvodovému právníkovi, že ho pouští z vodítka.

Od té chvíle může nelítostně útočit.

Kráčel k místnosti, kterou zařídili jako knihovnu, a když zašátral po vypínači, v náhlé záři blesku ji uviděl.

Od toho okamžiku až po zaburácení hromu měl v hlavě totálně prázdno.

„Lindsay?“

Stiskl vypínač a vyrazil kupředu. V jeho nitru zuřila válka mezi tím, co vidí a co dokáže přijmout.

Ležela na boku před krbem. Krev, tolik krve na bílém mramoru, tmavá podlaha.

Její sytě čokoládové oči, které ho kdysi tak okouzlovaly, byly potaženy sklovitým filmem.

„Lindsay!“

Poklekl vedle ní a popadl její ruku nataženou na podlaze přesně tak, jako by mu ji podávala. Byla studená jako led.

Eli se prudce vytrhl z krve a šoku v opakujícím se snu do slunečního světla.

Chvíli zmateně a bezmyšlenkovitě seděl, než se rozhlédl po pokoji. Rozpomněl se, kde je, a bušící srdce se uklidnilo.

Dům na útesu. Přijel do Domu na útesu.

Lindsay byla mrtvá téměř rok. Bostonský dům se konečně ocitl v nabídce nemovitostí. Noční můra byla za ním, ale stále cítil na zátylku její dech.

Pročísl si rukou vlasy a přál si, aby ještě na chvíli dokázal usnout. Věděl však, že pokud opět zavře oči, ocitne se zpátky v té malé knihovně vedle těla zavražděné manželky.

Jenže ho nenapadal jediný rozumný důvod, proč by měl vylézt z postele.

Měl dojem, že slyší hudbu – tlumenou, z dálky. Co to sakra je?

V průběhu několika posledních měsíců si v domě rodičů zvykl na různé šumy – hlasy, hudbu, zvuky televize –, ale tady by neměla znít žádná hudba ani cokoliv jiného kromě šumění moře nebo hučení větru.

Pustil rádio nebo televizi a zapomněl na to? Nebylo by to poprvé během jeho dlouhého spirálovitého pádu.

Takže mám důvod vstát, rozhodl se.

Jelikož večer nepřinesl dovnitř zavazadla, oblékl si džíny a košili z předchozího dne a vyšel z pokoje.

Cestou ke schodišti si uvědomil, že to nezní jako rádio. Nebo jako pouze rádio. Jak se blížil do přízemí, poznal zpěvačku Adele, ale určitě slyšel ještě druhý ženský hlas, který s ní tvořil něco jako zanícený – a hlasitý – duet.

Pokračoval za zvukem a došel do kuchyně.

Partnerka Adele právě sahala do jedné ze tří nákupních tašek na lince. Vytáhla trs banánů a přidala ho do bambusové mísy k jablkům a hruškám.

Jeho hlava to nebrala.

Zpívala naplno a dobře – ne s kouzlem Adele, ale dobře. A vypadala jako víla, taková vytáhlá a štíhlá varianta.

Na ramenou se jí hromadila záplava dlouhých, kaštanově hnědých kadeří, a stékala po zádech tmavomodrého svetříku. Její obličej byl… neobvyklý, nic lepšího ho nenapadalo. Protáhlé oči mandlového tvaru, výrazný nos a lícní kosti, plné rty s mateřským znamínkem v levém koutku, to celé mu připadalo stejně nadpozemské.

Ale možná to bylo jen jeho zastřenou myslí a okolnostmi.

Na rukou se jí třpytily prsteny, z uší visely dlouhé náušnice. Na krku měla zavěšený srpek měsíce a na levém zápěstí hodinky s kulatým bílým ciferníkem jako baseballový míč.

Stále se zpěvem vytáhla z tašky krabici mléka, kostku másla a vydala se k chladničce. A uviděla ho.

Nevykřikla, ale couvla o krok zpátky a málem upustila mléko.

„Eli?“ Postavila mléko na linku a přitiskla si oprstýnkovanou ruku na srdce. „Bože! Vyděsil jste mě.“ S hrdelním zadýchaným smíchem potřásla hlavou a odhodila tu masu kadeří dozadu. „Měl jste přijet až dneska odpoledne. Neviděla jsem vaše auto. Ale přišla jsem zadem,“ pokračovala a ukázala ke dveřím vedoucím na hlavní terasu. „Vy jste asi přišel zepředu. Přijel jste včera večer? Určitě je v tu dobu slabší provoz, ale v plískanici se jede mizerně. V každém případě jste tady. Dáte si kávu?“

Vypadá jako dlouhonohá víla, pomyslel si znovu, a směje se jako mořská nymfa.

A přinesla banány.

Nepřestal na ni zírat. „Kdo jste vy?“

„Ach, promiňte. Myslela jsem, že vám to Hester řekla. Jsem Abra. Abra Walshová. Hester mě požádala, abych pro vás připravila dům. Právě zásobuji kuchyni. Jak se Hester daří? Už jsem s ní několik dní nemluvila – jenom krátké e-maily.“

„Abra Walshová,“ opakoval. „To vy jste ji našla.“

„Ano.“ Vylovila z tašky sáček se zrnkovou kávou a začala ji sypat do kávovaru podobného tomu, který denně používal v kanceláři advokátní firmy. „Hrozný den. Nepřišla na hodinu jógy – nikdy nevynechala. Telefonovala jsem jí, ale nezvedala to, tak jsem ji šla zkontrolovat. Mám klíč. Uklízím tady.“

Zatímco kávovar hučel, postavila pod trysku velký hrnek a pustila se do vybalování dalšího nákupu. „Přišla jsem zadem, prostě zvyk. Volala jsem ji, ale… To už jsem si začala dělat starosti, že jí není dobře, a tak jsem chtěla jít nahoru. Ležela tady pod schodištěm. Napadlo mě… ale nahmatala jsem pulz, a když jsem na ni promluvila, přišla k sobě. Zavolala jsem záchranku a přikryla Hester dekou z pohovky, protože jsem se bála s ní pohnout. Přijeli rychle, ale tehdy mi to připadalo jako věčnost.“

Vytáhla z chladničky smetanu a nalila trochu do hrnku. „K pultu nebo do jídelny?“

„Prosím?“

„Takže pult. Aspoň můžete sedět tady a přitom se mnou mluvit.“ Když mlčky hleděl na hrnek postavený na pult, usmála se. „Je to tak správně, ne? Hester říkala trochu smetany, ale žádný cukr.“

„Jistě. Ano, děkuji.“ Došel k pultu jako náměsíčník a posadil se na vysokou židli.

„Je tak silná, tak chytrá, tak samostatná. Vaše babička je pro mě hrdinkou. Když jsem se před několika roky přistěhovala, byla první člověk, s kterým jsem se dala dohromady.“

Pokračovala v mluvení. Je jedno, jestli mě poslouchá, pomyslela si. Někdy stačí k podpoře pouhý zvuk hlasu a on vypadal, že něco takového potřebuje.

Vzpomněla si na fotografie, které jí Hester před několika roky ukázala. Pohodový úsměv, světlo v landonovských modrých očích – křišťálově modrých s tmavou, hodně tmavou obrubou kolem duhovky. Nyní vypadal unaveně a smutně a byl příliš hubený.

Koniec ukážky

Table of Contents

TMA

Jedna

SVĚTLO

PŘÍSLIB