JOTA / 2021

© Vojtěch Lavický, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-014-6

„Ať vás svět změní a vy můžete změnit svět.“

CHE GUEVARA

Předehřev

Předehřev neboli úvod by měl být asi v každé knize, neboť je potřeba čtenáře, stejně jako stroj, naladit a dostat pořádně do varu, než začne ta hlavní show. Dejme se tedy do toho.

Jelikož se ti kniha dostala do rukou, už asi tušíš, o čem budu vyprávět. Ano, cesta kolem světa na motorce! Pojďme si to ale přece jen trochu přiblížit. Na cestu jsem tehdy vyrazil se svou, dnes už bývalou, přítelkyní Mirkou. Ha, zvrat hned na začátku! Ale vydrž, i když jsem prozradil, jak to celé dopadlo, to nejdůležitější je přece před námi – samotná cesta je cíl. A tady to platí dvojnásob. A protože už si každý žijeme svůj život po svém, tak tě naším dobrodružstvím provedu sám.

Budu ti vyprávět, jak tahle téměř dvouletá cesta vznikala, jak jsme plánovali trasu, sepisovali seznamy věcí, co si vzít s sebou, kalkulovali, na kolik nás to všechno vyjde, abychom zjistili, jak je plánování vlastně úplně naprd. Protože člověk míní a život mění. Stát se totiž může cokoliv, a i když už si myslíš, že máš vyhráno a nic tě nemůže zastavit, něco se zrovna pokazí. Nakonec stejně uznáš, že všechny ty nečekané změny a nepříjemnosti k cestování patří a dělají jej tak krásným a návykovým. Děje-li se něco špatného, tak to ještě neznamená prohru. Všude na světě jsou lidé, kteří ti rádi pomohou, a každý problém se dá řešit. Důležité je se z toho neposrat. To se ale dřív nebo později stejně stane, takže žádný stres, toaleťák do kapsy a směle do světa!

Chceš to?

Většina snů o cestování končí tím, že sám sebe

přesvědčíš, že nemáš čas, odvahu nebo peníze.

Jenže nakonec je to jen o tom, jestli to opravdu chceš.

Tohle hlásají už od začátku naše internetové stránky a pořád si za tím stojím. Život je totiž o prioritách, každý je máme jiné a tak je to dobře.

Říká se to lehce, že? Ale věř mi, že nejtěžší rozhodnutí, kterému budeš na cestě čelit, je odhodlání vyrazit. Těžší už je možná jen rozhodnutí cestu ukončit.

Já měl štěstí, že se sešlo vše, co je k takovému odhodlání potřeba: čas, peníze a parťačka, která dodala odvahu. Všechno do sebe zapadlo jako dílky skládačky a na konci roku 2014 bylo rozhodnuto. Vyrážíme! Máme celý rok na plánování a přípravy, to bychom měli zvládnout.

Jak to celé začalo…

V roce 2014 jsem pracoval v Praze na dobře placené IT pozici. Práce mě moc nenaplňovala a já jsem velice dlouho cítil, že je potřeba něco změnit. I kdyby mi cesta nedala nic jiného, k tomu, že jsem se na chvíli vymanil z každodenního stereotypu, sebral odvahu a vyrazil do neznáma, byla perfektní. Cesta mi nakonec dala hodně a v mém životě se toho nakonec změnilo více, ale k tomu se dostanu později.

V té době mě kamarád Honza lákal na cestu do Vancouveru, samozřejmě oklikou přes Jižní Ameriku, to se rozumí. Honza chtěl ve Vancouveru studovat, ale to mě moc nelákalo. V té době jsem byl rád, že jsem měl výšku z krku. Ale ta cesta mě lákala. Řekl jsem, že pojedu, ale s Mirkou. To se klukům moc nelíbilo a naše plány se rozešly. Mirka navrhla, proč bychom nemohli jet sami, a to už byl jen krůček k tomu, abychom to přes Asii objeli celé dokola. Tohle rozhodnutí vzniklo, ostatně jako každý dobrý nápad, v hospodě. Byl konec roku 2014 a my jsme měli celý následující rok čas na přípravy.

Tohle všechno se musí vlézt do našich zavazadel!

Nabitý novým impulzem, snem a cílem, ke kterému jsem směřoval, jsem se jal plánovat. Moc lidí, kteří by měli s cestováním na motorkách po světě zkušenosti, jsem v té době neznal. Přesto byly dvě osobnosti, které jsem osobně poznal a které mě hodně inspirovaly – motorkáři Igor Brezovar a Pavel Suchý. Čím víc jsem se ale nořil do problému, tím zmateněji jsem se cítil a vlastně jsem nevěděl, na co se ptát. Oba měli svůj styl cestování. Oba jeli sami. Jeden se vším, co se na motorku jen vleze, druhý jen s málem, takže se jejich zkušenosti hodně lišily. My jsme navíc byli dva. Já jsem měl tu výhodu, že už jsem měl z předešlých let něco projeto, tak jsem si zhruba uměl představit, co taková cesta obnáší, ale pro Mirku bylo vše nové. Dohodli jsme se, že si to uděláme po svém a necháme se překvapit tím, co přijde. Udělal bych tenkrát něco jinak, kdybych věděl, co vím teď? Ano a bylo by toho víc. Ale dnešní „coby kdyby“ už je bezpředmětné a nemá smysl nad tím přemýšlet. A navíc – spousta špatných rozhodnutí mi přinesla mnoho velice cenných ponaučení.

Na začátku roku 2015 se Mirka rozhoupala odejít ze své práce v Brně a přestěhovat se za mnou do Prahy. To mnohé zjednodušilo – mohli jsme společně plánovat a také jsme lépe poznali jeden druhého, doposud jsme se vídali jen o víkendech. Se společným sestěhováním přišly i první obtíže, v malém bytě nebylo mnoho soukromí a nebudu ti lhát, dost jsme se hádali. Ale pojďme dál, tohle není manželská poradna, chceš přece vědět, jak se na takovou cestu připravit, no ne?

Přípravy

Téma, které je těžké obsáhnout v pár odstavcích, ale pokusím se ho probrat, jak poctivě to jen půjde.

Začnu jak jinak než motorkami. V garáži stálo mé letité BMW R1150GS a já přemýšlel, jestli je to ten pravý stroj na cestu kolem světa. Naočkován obtěžkaným strojem Igora Brezovara, filmy Long Way Round nebo Long Way Down a komunitou bavoráků se to přece zdálo jako jediná správná volba. Přesto jsem ho ještě v roce 2015 vyměnil za BMW R1200GSA, motorku, o které jsem byl přesvědčený, že to bude ta pravá. Jenže mě na ní nebavilo jezdit, a tak přišel na řadu ještě BMW G650 Xchallenge, abych se nakonec v prosinci opět vrátil za řídítka stroje, který už za těch pár let znám, a koupil krásnou BMW R1150GS Adventure s 60 tisíci km. Mirka se rozhodla vyrazit na své BMW F650GS, což se pro ni zdálo jako ideální stroj. Po cestě jsme potkávali hodně cestovatelů na motorkách a já se doteď nemůžu rozhodnout, co by bylo lepší. Dnes bych se zřejmě rozhodl jinak a vyrazil na menším stroji se skromnou výbavou, který je vhodnější do extrémních podmínek, ale to je přesně to, na co si musí člověk přijít sám. V Patagonii jsem byl kvůli silnému větru naopak rád za svůj parník. Univerzální stroj zřejmě neexistuje, nebo jsem ho ještě nenašel.

Na čtyři dlouhé víkendy se nás ujal kamarád a mechanik Tonda. V garáži jsme pod jeho vedením motorky rozebrali, zkontrolovali. Co bylo třeba, jsme vyměnili a opět je složili. Motorky napoprvé naskočily. Udělal se v podstatě jen běžný servis a kontrola všeho možného i nemožného. Motorky neměly najeto moc a měnit tak vše „preventivně“ by postrádalo smysl. Při náloži kilometrů, která nás čekala, sice bylo pravděpodobné, že se stejně něco rozbije, ale proč měnit něco, co funguje a třeba poslouží celou cestu? Na mé motorce je ke všemu víceméně snadný přístup, a tak se nejvíce času strávilo nad Mirčinou motorkou. Místy to připomínalo opravu slovenského lakatoše. Tam musíš také kvůli jednomu šroubku rozebrat celý traktor!!

Mirčina motorka v plné polní

Co se týká „tuningu“, tak na motorkách pár doplňků je. Přidali jsme pár ochranných prvků, molitanové vzduchové filtry, zásuvky, navigace, přídavná světla, zvýšená řídítka a nosiče kufrů. Na Mirčině motorce jsme vyměnili stará řídítka za nová pevnější, zadní tlumič, padací rámy, automatické mazání řetězu a 21“ přední kolo. Na svou jsem si namontoval tobinátor na plexi, dorazy vidlic a lepší pružiny, to bylo vše. Nakonec proběhlo zpevnění rámu z důvodu toho, že origo rám je měkký jak máslo.

»»»»» Servis a vybavení motorek celkem: Vojta cca 25 000 Kč a Mirka cca 32 000 Kč

Se samotnými přípravami na cestu jsme začali poměrně pozdě, konkrétně v listopadu 2015. Do té doby jsme snili a plánovali, kam se vydáme a jak to vlastně celé uděláme. V našem seznamu úkolů jsme snad stokrát škrtali, pozměňovali a doplňovali. Veškeré přípravy probíhaly po večerech, když jsme přišli z práce, a o víkendech.

Moje motorka v plné polní

Pro začátek bylo dobré určit si datum odjezdu. Dá ti to nejen jasnější představu o čase, ale především tě to nutí jednat. Myslím, že kdybychom si nestanovili čas, dodnes bychom nevyjeli. Náš den D jsme určili na 16. 4. 2016. V plánu bylo chodit do práce do konce února, březen vyhradit posledním restům a posledních čtrnáct dnů si užít domova a v klidu se rozloučit s rodinou. Psal jsem na začátku, že plánování je naprd? Ano, nic z plánu nedopadlo přesně tak, jak jsme chtěli, snad jen den odjezdu.

Ze všeho nejdřív řeš věci, které trvají nejdéle. To znamená zejména pasy, víza a očkování. My jsme začali vízy. Sešli jsme se s panem Opatřilem z agentury, která mi zajišťovala víza už dříve na mé předešlé cesty. Dozvěděli jsme se, jak dlouho a za kolik můžeme v dané zemi být a která víza by neměla být v cestovním pasu s jinými. Vlastně se v tu chvíli zdálo, že stačí jen dodat termíny, kdy chceme do té které země vstoupit a kdy z ní odjet. No jo, to tedy znamená mít připravený itinerář den po dni na celou Asii. A to je přesně ta chvíle, kdy zjistíš, že k vyřešení problému A musíš vyřešit problém F a vrátit se zpět k bodu A. Naštěstí jsem měl z minulé cesty po střední Asii v předešlém roce jakousi představu, jak dlouho se můžeme v jednotlivých zemích zdržet. Tím se nám práce výrazně zjednodušila. Téměř měsíc trvalo, než jsem po večerech spočítal kilometry, naplánoval zastávky a trasu. Hotovo, můžeme zařizovat pasy! Každý jsme si nechali zhotovit rovnou tři, člověk nikdy neví, kdy se budou hodit.

»»»»» Pasy pro oba celkem: 3 600 Kč

S čím ti ale agentury pro vyřizování víz nedokáží pomoct, jsou USA a Írán. Jejich konzulární oddělení s agenturami nechtějí spolupracovat, takže nezbývá než je navštívit osobně. Největší strach jsme měli z USA. Protože pojedeme přes Írán, nebude nám stačit vyřídit si jen povolení ESTA za 14 dolarů. Povolení je navíc stejně jen na 90 dní a my bychom tam asi rádi zůstali déle, když to půjde. Nezbývá nám tedy než zažádat o víza B1/B2[1] za 4 000 Kč na osobu, vyplnit vcelku obsáhlý formulář na internetu a především připravit možné i nemožné papíry dosvědčující dostatečné vazby na Českou republiku. Jako bonbónek se na stránkách právě tady z tohoto důvodu uvádí, že jinde než v naší zemi zažádat o víza nejde. Cestou na ambasádu jsme plní nadšení a optimismu, po skoro třech hodinách už je to horší. Jsme tu poslední, tudíž máme dostatek času se před pohovorem vynervovat. Možná už chtěl jít pan úředník na oběd, možná ho zastrašila hora papírů, možná byl jen tak v pohodě. Dostal nás větou: „Fisum fam udelujemé, pošlemé fám passport postou. Kto je pšiplafen, není pšekfapen.“ Boží, padá mi brada.

Írán. Tam je na všechno čas. Jestli zuříš při vyřizování na českých úřadech, tak to je opravdu nic. Dovolat se tam je jako vyhrát v loterii. Na stránkách jsme samozřejmě úplně přehlédli dokumenty, které máme doložit. Hodně papírů jsme měli s sebou, ale bohužel např. kopie kartiček pojištěnce a letenky nám chyběly. Naštěstí nám paní vyšla vstříc a mohli jsme dokumenty poslat poštou. Lhůta pro vyřízení je taky bomba. Tvrdili nám, že když potřebujeme vízum až od půlky května, dají nám ho na začátku toho měsíce. Naštěstí pochopili naši situaci a pasy s vízy jsme si mohli vyzvednout první týden v dubnu. Poplatek za vyřízení je 50 EUR.

POUČENÍ: Řešit s předstihem a obrnit si nervy.

Jediné země, které jsme neměli vyřízené před odjezdem, byl Turkmenistán a Mongolsko. Turkmenistán můžeš vyřídit tak, že si řekneš, kterým přechodem pojedeš, a víza tam na tebe budou čekat připravená. Abys mohl zažádat o vyřízení, potřebuješ už mít povolený Írán.

Mongolsko. V našem případě to byl menší zádrhel. Vízum je sice platné 3 měsíce, ale od vydání. Proto necháváme každý jeden pas v Praze agentuře. Vyřídí ho na konci června a pošlou nám ho někam na trasu.

Takže nakonec máme víza do těchto zemí: Írán, Ázerbajdžán (po cestě), Kazachstán, Uzbekistán, Tádžikistán, Rusko, Mongolsko a USA. Všechny na sebe navazují a ve všech máme určitý počet dní a počet vstupů.

»»»»» Víza pro oba celkem: 50 000 Kč

A nakonec očkování. Odevzdali jsme se do péče očkovacího centra v Praze a v Brně. Doporučuji řešit očkování opravdu hodně dopředu. Jednak musí být mezi očkováními určitá prodleva a pak také nesmíš být nemocný, což se může obzvlášť přes zimu snadno stát. Mirka se očkovala 3 měsíce. Předtím měla jen tetanovku, tudíž se postupně očkovala proti žloutence A+B, břišnímu tyfu, choleře, vzteklině, meningokoku a žluté zimnici. Poslední třetí dávku žloutenky dostala až v Jižní Americe. Já už jsem v minulosti měl očkování obou typů žloutenek a tyfu, tak to bylo trochu rychlejší i levnější.

»»»»» Očkování celkem: Vojta 9 300 Kč, Mirka 12 200 Kč

Další z potřebných věcí k vyřízení bylo zdravotní pojištění. Na takto dlouhou cestu to není jen tak a jet bez něj, na to nejsem dost velký pankáč. Výběr pojištění na týdenní až měsíční cesty je široký, ale výběr pojištění na rok a více nebyl v roce 2016 zrovna valný. Většina pojišťoven vyžaduje, abyste se po roce vrátili a uzavřeli novou smlouvu – jak to uděláš, je na tobě. Další věcí je to, že jsme jeli celou cestu na motorkách, a to někdy i v nadmořských výškách, které přesahují výškový limit standardních cestovních pojištění. Z toho pramení celá řada problémů ve formě hvězdiček, drobného textu pod čarou a právnických formulací, ze kterých se mi akorát tak točila hlava. Nevím, jak ty, ale já zastávám názor, že si řadu věcí rád udělám sám, ale pokud bych si za čas, který trávím vyřizováním věcí, kterým moc nerozumím, vydělal v práci více, raději celou záležitost někomu šikovnému předám. Nakonec vše dopadlo dobře, vlastně nejlépe, jak mohlo, protože jsme pojištění za celou cestu nemuseli použít. A vzhledem k tomu, že jsme v době cesty neplatili pojištění v ČR, nebyla cena ani nijak závratná.

»»»»» Pojištění zatím: 26 000 Kč/rok pro oba

Druhý rok opět ta stejná částka.

Od začátku jsme věděli, že se o naše zážitky chceme podělit. Rád fotím a občas něco málo natočím, takže mělo smysl vytvořit místo, kam dávat všechny tyhle výstupy. Takže webovky. Přemýšleli jsme nad názvem. Mělo to být česky – ale nejlépe bez diakritiky, ať to každý na světě dokáže snadno vyslovit, a mělo to jasně vyjadřovat, co chceme udělat. Zkoušeli jsme různé kraviny a pak… JedemKolem! Od té chvíle bylo jasno. Chtěli jsme jet kolem světa, kolem zajímavých míst a snad i skvělých lidí.

Obrátil jsem se na kamaráda Petra, aby mi poradil, jak udělat stránky. Po deseti minutách brainstormingu jsem tušil, jak na to. Stránka se nakonec několikrát předělala, než se podařilo dosáhnout kýženého výsledku. Nakonec se asi líbily, jelikož mi je jedna česká cestovatelská dvojice na motorkách bezezbytku okopírovala. 

K pěkným fotkám a videím jsme potřebovali telefony, počítač, zrcadlovku, akční kamerky a dron. Taková cesta je pravděpodobně jednou za život, tak proč si neudělat radost?

Technika celkem: raději to nechci sčítat, byla by to příliš velká suma.

K přesnému zaznamenání trasy nám kamarád Honza Bolek alias Schrek zapůjčil GPS lokátor. Naši přesnou polohu tak budeme mít nejen přesně zaznamenanou, ale bude také v reálném čase na našem webu, aby nás mohli všichni sledovat.

V předstihu jsme řešili také přepravu motorek mezi kontinenty. Snažil jsem se kontaktovat české přepravní společnosti, ale když už někdo odpověděl (což byla spíše výjimka), po pár emailech přestal komunikovat. Takže jsem to řešil operativně po cestě – a nakonec se to ukázalo jako nejlepší řešení.

Posledním neodmyslitelným bodem na našem seznamu byla zdravotnická příprava a lékárnička. Školení, jak se ošetřit v krizové situaci, nám připravil profík, kamarád Marek, záchranář a motorkář v jedné osobě. Z jeho rad vyplynul seznam věcí do lékárničky, kterou jsme po poradě s lékaři ještě rozšířili. Vlastně jsme jen doufali, že ty nejdrsnější věci nikdy nepoužijeme. Kdyby se ale něco stalo, měli bychom na to být připraveni. Koneckonců, vezli jsme si s sebou malou ošetřovnu.

»»»»» Lékárnička celkem: 8 000 Kč

Poslední měsíc se ještě našlo několik dalších bodů, které bylo potřeba před odjezdem vyřešit:

» Vystěhovat se z pražského bytu. Do odjezdu jsme okupovali svoje dětské pokojíčky u rodičů. Život se přestěhoval do krabic a z velké části také do kontejneru nebo na internet. Díky za trpělivost a pomoc, mami!

» Přihlásit se, byť jen na jeden měsíc, na úřad práce. Nic příjemného, ale setkal jsem se s poměrně velkým pochopením a nějaké ty peníze od státu se hodily. Sice nic moc, ale lepší než drátem do oka.

» Vyřídit si čerstvou technickou na motorku. Ono to ve světě nebude nikoho zajímat, ale zpátky v Evropě by to mohl být problém.

» Nechat si vystavit karnet (kvůli Íránu a Japonsku), což znamená asi hodinu vyřizování v Praze. Stačí k tomu velký techničák a samozřejmě peníze. Nás karnet vyšel na 3 000 Kč, což je poplatek pro dvě motorky, a 72 000 Kč jako záloha, také pro dva. Cena se samozřejmě liší od počtu listů a navštívených zemí. Za Írán je například příplatek 35 %.

» Vyřídit novou zelenou kartu, naštěstí si ji lze nechat poslat na email a někde ve světě vytisknout.

» Odhlásit auto a odevzdat značky do depozitu. Nemá cenu ho prodávat a navíc se bude hodit, až se vrátím.

» Vyřídit mezinárodní řidičák – jsou dva druhy, obstaráváme si oba. Na každý je jedna fotka a vyřídí je na počkání.

» Dokončit krátký film z Pamíru z roku 2014. To jsem si usmyslel a na cestě už bych to fakt nedal. Pěkných pár dnů pryč.

» Vzít si vícero platebních karet. Každá země nemusí akceptovat všechny společnosti, takže doporučuji navštívit různé banky a otevřít si několik účtů. Skvělé řešení je mít veškerou hotovost na účtu, od kterého u sebe nebudeš mít kartu. Je to ochrana před krádeží, ke které může s velkou pravděpodobností na cestě dojít. Peníze si raději převáděj po menších částkách v internetbankingu.

Rozebírání motorek pod dohledem kamaráda Tondy

Nálepky drží dodnes, díky, Petře!

» Mít hotovost v dolarech – to je univerzální měna pro celý svět. Měli jsme informace, že třeba v Íránu nelze platit kartou, takže je lepší si předem vybrat raději trochu víc a šikovně peníze poschovávat po motorkách a různých kapsách.

» Převést telefonní čísla na kredit nebo nějaký rozumný tarif. Česká čísla musíme mít kvůli internetovému bankovnictví, jinak doporučuji pořizovat lokální SIM karty.

» Poplatky za odpady – informuj se o možném zrušení poplatků z důvodu pobytu v zahraničí ve tvém městě. V Brně taková možnost nebyla.

Konec ukázky

Table of Contents

Předehřev

Přípravy