Copyright © Karel Cubeca, 2010

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Ukážka z elektronickej knihy

© Karel Cubeca

Redakční úprava Marta Rottová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2010

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-646-9 (ePub)

ISBN 978-80-7466-647-6 (mobi)

Obsah

Hlavní postavy vyprávění:

Úvod

Portrét mého nitra

Moje životní osudy – nejútlejší (první) dětství

Moje životní osudy – druhé dětství

Moje životní osudy – třetí dětství

Moje životní osudy – první láska

Moje životní osudy – babička

Moje životní osudy – šlechtic

Moje životní osudy – po první univerzitě

Moje životní osudy – Německo

Moje životní osudy – po druhé světové válce

Moje životní osudy – po roce 1965

Moje životní osudy – druhá svatba

Moje životní osudy – po pádu komunismu

Moje životní osudy – ozvěny minulosti

Doslov

HLAVNÍ POSTAVY

VYPRÁVĚNÍ:

Sebastian Leopold Richard von Kaunitz –

šlechticem se stal shodou náhod, většinu života prožil jako Richard Kramný

Maria von Kaunitz – matka Sebastiana Leopolda Richarda von Kaunitz

Sophie – první manželka Sebastiana Leopolda Richarda von Kaunitz

Markéta Kramná – druhá manželka Sebastiana Leopolda Richarda von Kaunitz

Patrik Kramný – syn Sebastiana Leopolda Richarda von Kaunitz

Věnuji bývalému prezidentu Československa a České republiky panu Václavu Havlovi, o kterém jsem zpočátku pochyboval, s postupem doby jsem však nabyl přesvědčení, že pro demontáž komunistického režimu a znovunastolení svobody v naší zemi vykonal nesmírně mnoho.

Karel Kostka (Cubeca)

ÚVOD

Představme si, že sedíme na ramenou svého táty, ten zase na ramenou svého táty a jeho táta na ramenou předcházejícího táty a tak dále až k tomu tátovi nejprvnějšímu, tátovi všech tátů.

Jak vysoký by asi byl sloup, na jehož vrcholku se nacházíme? A jak by vypadali všichni ti tátové pod námi?

Samozřejmě v jiném gardu mohu uvažovat o linii matek, abych neurazil, ale jde mi o princip, ne o to, co je historicky, společensky či geneticky transparentnější.

Naše osobní dějiny jsou produktem a důsledkem rodokmenu našich předchůdců. Nebýt našich předků a milionů shod okolností, které jejich životy provázely, nebyli bychom ani my a nemohli bychom dnes číst tyto řádky. Jsme bytosti vzešlé z dědictví minulosti, naše kořeny jsou hluboké a nedělitelně spojené s těmi, kteří žili před námi.

Běžíme malý okamžik v čele své rodové linie, a aniž to tušíme, předkové nás ženou stejně, jako i my budeme hnát své následovníky.

Realita našich životů je podložena mnoha tisíci lety, jejichž historií se museli prodrat naši předkové jeden za druhým. Každý z nich si musel projít početím, narozením, dětstvím, růstem, dospíváním, učením, poznáváním, prací, milováním i nenávistí, štěstím i neštěstím, bídou i bohatstvím, stárnutím a smrtí, prostě vším, co k jednomu lidskému životu patří…

Lidé přicházejí a odcházejí a to se opakuje neustále – podléháme času a vše, co naše životy provází, postrádá stálost: majetkem počínaje a prožíváním emocí konče. Stálá je pouze kontinuita naší rodové příslušnosti, ať už o ní víme všechno, nebo zhola nic.

Najdeme-li ve vlastní mysli okénko, kterým se nám podaří poohlédnout se po svých kořenech, uvědomíme si lépe svoji přítomnost a snad se lépe vyrovnáme s vlastním životem utvářeným okolnostmi, jimž často říkáme prostě a jednoduše – osud.

Rodová příslušnost je v našich životních hrách jednou z nejsilnějších karet, jestli ne ta vůbec nejsilnější, s níž svoji životní etudu hrajeme, protože v našich myslích a charakterech vyjadřuje a zosobňuje podhoubí, ze kterého jsme vyrostli.

A přece mezi námi žijí lidé, kteří po celý svůj život nikdy nepoznali, nad kým vytvářejí samotnou špičku pomyslného sloupu předků pod nimi. O to je jejich žití složitější. O člověku, který nikdy nepoznal, na ramenou kterého biologického táty ve své rodové posloupnosti po svém narození seděl a sedí, pojednává tato kniha.

„Běžím v čele, ženou nás...,“ tak zněla věta, kterou často opakoval, a přiznávám, že i já sám jsem ji mnohokrát použil, protože je neobyčejně trefná. Každého z nás totiž vede nejenom biologická podmíněnost, ale doslova nás ženou i společenské, kulturní, rodinné, náboženské, profesní, politické či intelektuální tradice, jejichž jsme pokračovateli.

Dodal bych ještě malé zamyšlení: Jsme-li naživu, nejen máme, ale i prožíváme znovu a znovu svoji minulost. A dokonce ji můžeme sdílet s jinými. Je to ohromující privilegium.

Sdílení je jedním z nejvzácnějších koření našich životů a znamená, že nikdy, pokud nechceme, nejsme na světě úplně sami…

Následující vyprávění Vám umožní, milá čtenářko či milý čtenáři, prožít prostřednictvím autentického vyprávění jeden životní osud.

Vypravěči je neuvěřitelných devadesát devět let, paměť mu výborně slouží, a tak vzpomíná krůček po krůčku na vše podstatné, co ho v životě potkalo. V jeho vyprávění se vynořují z hlubin zapomnění lidé, kteří už mezi námi dávno fyzicky nejsou, i události, které kdysi jiskřily emocemi, dnes jsou však jen pouhopouhou vzpomínkou.

Poslouchat znamená nejen vnímat, ale i znovu a znovu prožívat.

Ponoříme-li se do četby této knihy, můžeme projít životní poutí vypravěče společně s ním tak, jako bychom se ho drželi za ruku, nebo – ještě lépe – jako kdybychom uměli na chvíli vklouznout do jeho srdce a mysli a stali se součástí jeho samého. Stali se jím.

Hlas toho velmi starého muže mi silně připomínal ozvěnu mého hlasu, proto jsem se do něj zaposlouchal, ačkoli jinak zpravidla nic podobného nedělám. Cizí hlasy příliš intenzivně nevnímám, jsem introvert, mám rád svůj klid a miluji samotu.

Jenomže staříkova slova přeslechnout nešlo. Hovořil potichu a s jistou skromností, stydlivostí až ostýchavostí, která mne přitahovala. Občas měl při svém vyprávění v očích slzy a ztišoval hlas tak, jako by mu kdosi vrazil do hrudi něco ostrého. Vypravoval o svém životě bez příkras, ani ne jako jeho hlavní aktér, spíše jako svědek, který vše jen zpovzdálí sledoval.

Chystal se už na svůj let do nebes, bylo mu totiž devadesát devět let. Stál před prahem, za nímž se zabíjejí pozemské sny, přesto měl mysl stále plnou myšlenek, shovívavosti a moudrosti.

Jeho slova jsem zachytil. Nemohl jsem jinak, cosi mě k tomu niterně ponoukalo.

Proč?

Zdálo se mi, že ve svých vzpomínkách vzpomíná i na budoucnost. Vím, spojení slov „vzpomínky na budoucnost“ zní jako klišé. Jenomže on jenom nevzpomínal, ale současně předával odkaz: na co si dát pozor, čeho se vyvarovat a za čím jít, čeho si vážit, s čím se smiřovat a co v žádném případě nedopustit…

Žijeme v době, kdy se trochu vytrácí úcta ke starším generacím, kdy se vyznává rychlost a agresivita, pěstuje se kult mládí… Přitom stovky kultur existujících dávno před námi vytvářely své ctěné poradní sbory složené ze starců, protože kult a oslavu mládí je potřeba korigovat, jinak se mladická nerozvážnost může lehce stát zdrojem chaosu a zmatku, protože jí chybí zkušenost. Rady starších vyvažovaly shovívavostí, znalostí tradic a hlubokou moudrostí danou věkem překotnost, nedočkavost a neusazenost těch, jimž životní zkušenost zatím chyběla.

Starý pán, ač hovořil sám, mi jakousi radu ctihodných starců připomínal, přesto jeho vyprávění bylo neobyčejně svěží a živoucí. Chvílemi se ptal sám sebe, zda pouze snil, či zda jeho život byl skutečností. Častokrát se zadíval na své ruce a chvějícími se rty pronesl: „Budoucí čas? Minulý čas? Přítomnost? Život je podivný sen, ve kterém se všechno spojuje v jedno. A lidská mysl, to je propast, do které se vejde neuvěřitelné množství zážitků, vzpomínek a informací, a přece ta propast zůstává tajemnou hlubinou, která je mnohem více prázdná než plná, a to i na konci života.“

A potom zase pokračoval ve vyprávění.

Na jeho přání jsem pozměnil jména hlavních aktérů. Měl totiž velký strach, aby se někoho nedotkl a aby někomu neublížil. Respektuji jeho přání a sám si kladu otázku, jestli vzpomínky starého muže vypovídají o lásce k životu, nebo o životní krutosti, s níž nám osud dokáže po letech hojnosti s neobyčejnou lehkostí všechno vzít, aby nám to v jiné formě zase vrátil a pak zase vzal…

Máte-li chuť a máte-li rádi životní příběhy, zaposlouchejte se společně se mnou do podmanivého hlasu starého muže.

PORTRÉT MÉHO NITRA

Vždycky jsem si myslel, že se dožiji osmdesáti devíti let. Mýlil jsem se, předpoklad je předpoklad, nic víc. Ostatně, kolikrát v životě si člověk něco myslí, a skutečnost je potom úplně jiná.

Je mi devadesát devět let a čekám, jestli to doklepu do stovky. V životě to chodí tak, že v jeho první části se lidé snaží někam to dotáhnout, někam se vyšvihnout a něco dokázat, ale pak se cosi zlomí a v druhé části jim jde o to, nějak to doklepat. Každý člověk má vzájemný poměr zmíněných životních etap z hlediska jejich délky postavený jinak. A u mne? U mne je to úplně jinak. Skoro bych řekl naopak, ale o tom později.

Ptáte se, kde takový stařík jako já vůbec bere tu drzost a dovoluje si někomu něco vykládat, když už na tomhle světě nemá ve svém věku vůbec zaclánět? Vždyť svět je mládí, svět je akce, vějíř barev, překvapení a neustálý tah za něčím, co stojí jakoby vepředu a na co se snažíme dosáhnout. A moje budoucnost? Vždyť já mám už všechno za sebou!

Víte, jak chutná život bez budoucnosti? Úplně stejně jako ten s budoucností. Záleží pouze na síle vašich myšlenek, a ty mohou být stejně slabé nebo silné, ať je vám deset, dvacet, padesát, sedmdesát nebo sto.

William Walker Atkinson už na začátku dvacátého století popsal zákon přitažlivosti ve světě myšlenek – myšlenka je v jeho představách energie projevující se navenek jako magnet. Čím větší má myšlenka sílu, tím je pravděpodobnější, že se věci a situace, po nichž toužíme, opravdu stanou. Jsou-li myšlenky pozitivní, láskyplné, nezávistivé a přející, jsou takové i naše životy. Na druhé straně ovšem mohou být do našich životů přitaženy i věci a jevy, jichž se obáváme, na které myslíme ve stresu a strachu. To je případ lidí s bojácným či negativním myšlením, jejichž životy jsou v závislosti na jejich myšlení jedním velkým propadákem.

Představuji si, že za pár desítek nebo stovek let se lidé dostanou na takovou úroveň, v níž stáří jako závěrečná etapa lidského života úplně vymizí. Lékařská věda bude schopna udržet každého jedince třeba do sta, do sto dvaceti nebo do sto padesáti let v plné kondici a ve stavu plnohodnotného prožívání nejen psychických, ale i fyzických schopností a aktivit. A ve stovce nebo stodvacítce nebo stopadesátce přijde povinná euthanasie, protože ona bude nutným vykoupením a odpustkem za možnost dlouhého zdravého života. A také podmínkou toho, aby se svět nepřeplnil.

Vím, že taková představa je neslučitelná se současným moralismem, s učením drtivé většiny náboženství, dokonce není slučitelná ani se svědomím a etikou většiny z nás, obyčejných lidí. Nastíněná představa gerontologického inženýrství je zrovna tak přitažlivá jako odpuzující. Ale proč řeším sci-fi, a přitom chci hovořit o tom, co je nade vši pochybnost skutečností? Možná proto, abyste mě trochu dokázali odhadnout a vžít se do mých představ a do mého myšlení. Zakrátko mi bude sto let a opravdu nemám nejmenší zábrany hovořit o čemkoli zcela otevřeně. To je výhodou velmi starých lidí –

jsme ve svém postavení mnohem svobodnější než kdykoli dříve. Netoužíme už po žádné závratné kariéře, nemusíme se tedy obávat, že by ji něco mohlo ohrozit. Proto můžeme otevřeně říkat, cokoli se nám zamane. Co není, tomu nelze ublížit. Nejde-li o kariéru, nemá ji co zbortit.

Určitě vás napadá stejná věc jako mě, že v mém věku a v současné době stojím první ve frontě na trvanlivý dřevěný spacák zvaný docela libozvučně – rakev.

Jakmile člověk zemře a do onoho posledního spacáku, který poslouží tělu ke spočinutí, ho kdosi uloží, následuje už jenom rozloučení s nejbližšími ve smuteční síni a šup s ním do hlíny nebo do pece.

Biopalivo spotřebované jenom tak, aniž by s ním třeba alespoň vytápěli nějaký byt nebo dílnu, školu nebo nevěstinec, školku nebo bar. Neužitečnost zbytků organické hmoty z našich těl jako by symbolizovala hranici, za kterou už nic nemá cenu. Přestárlý nemohoucí člověk žije zbytečně a ještě svým koncem zamořuje životní prostředí, řeknete si. Morbidní úvahy? Nebo do morku odhalený realismus? Nebo skepse bez kousku citu a lidskosti?

Cesta v rakvi do pece, moje poslední připravovaná a očekávaná akce na tomto světě, ze kterého ne a ne odejít, je v mých myšlenkách také, ale zákon přitažlivosti, kdoví proč, zatím v tomto případě neúčinkoval.

Čert ví, nač tu ještě dřepím, ale umřít přirozenou smrtí, to si člověk neporučí, a zemřít vlastní rukou mi přijde nehumánní. Zmíněná euthanasie byla jenom sci-fi, ve skutečnosti nemám na žádnou její formu ujasněný názor.

Určitě vám také přijde na mysl, že už jsem měl cestu do nicoty přes žhavou bránu krematoria absolvovat dříve, že navzdory normálním zvyklostem přesluhuji, starobním důchodem užírám ze státního rozpočtu svůj pravidelný krajíček krejcárků a dýchám kyslík, který se tak zbytečně spotřebovává. Kradu a udýchávám ho dětem a mladým lidem, kteří ještě mají sílu měnit svět, kdežto já už ničím takovým, co by se dalo označit za sílu, nedisponuji, a proto bych si mohl oprávněně myslet, že k rozvoji a bohatosti světa kolem nás nepřispívám a že ho naopak zpomaluji a zamlžuji.

Ano. Možná je vaše představa pravdivá, ale možná je to jenom odraz bezuzdné lidské pýchy, která si neuvědomuje, že mládí je jen chvilkový pomíjivý stav, který ovšem mladý člověk vnímá jako cosi stálého a skoro neměnného. Varuji vás! Mládí není nic stálého! Vynoří se a zmizí jako jarní přeháňka. Věřte, že vím, o čem mluvím.

Jestli máte dojem, že začínám své vyprávění pesimisticky a mentorsky, nevěřte prvnímu dojmu. První dojmy jsou matoucí a velice, opravdu velice nepřesné. To platí v celém lidském životě od chvíle, kdy se jako novorozenci vydrápeme z lůna matky na denní světlo, až do okamžiku, kdy se nám nadobro zastaví srdce a my se vrátíme zpátky kamsi na počátek, tam, odkud jsme přišli.

I když to tak možná nevypadá, začátek mého vyprávění je velice, opravdu velice optimistický, ať parafrázuji své předchozí tvrzení. Přece už samotný fakt, že jsem přežil nemoci, lidskou zlobu a další řadu nástrah, které člověku usilují o život, by měl být odměněn potleskem a já mám chuť si zatleskat. Člověk se s přibývajícími roky naučí být vděčný i tehdy, kdy jako mladý pociťoval od okolí spíše cosi jako ústrky a cloumal s ním nevděk.

Život mě naučil, že mezi optimismem a pesimismem je tak vratká hranice, tak nepatrný předěl, že mnohokrát ani nevíte, jestli to, co prožíváte, je dobré, nebo zda to nestojí za nic. Skutečnou tvář věcí člověk objektivně pozná až s odstupem. Ten já nyní, ve svých téměř sto letech, při vší skromnosti mám.

Znovu se ptám: Není už to, že jsem se dožil neobyčejně požehnaného věku, důvodem k bezbřehému optimismu? Nebo je to důvod k bolestnému pesimismu? Co myslíte?

Já se cítím docela šťastný. Mozek, zdá se mi, své funkce zvládá stejně jako dřív, možná trochu pomaleji, ale to snad mezi slovy a větami nepoznáte, tělo mám zchátralé a opotřebované, nechodím, ale šourám se, rovnováhu při chůzi podporuji lískovou holí, každých sto metrů, které ujdu asi za deset až dvacet minut, se musím posadit a odpočinout si. Dříve jsem běhal stovku za dvanáct vteřin.

V té době jsem se otáčel za každou hezkou dívkou a byl jsem plný čehosi, co už z mého těla dávno vyprchalo. Plný čeho? Přece touhy. Touhy po stavu, který dokáže pohlcovat a rozsvěcovat každou lidskou duši. Touhy po lásce, touhy po spojení s nitrem a myslí jiného člověka a po spojení s jeho tělem. Láska není chiméra, je to nesmírně vzácný stav nesoucí v sobě tisíce a miliony podob.

V mládí je muž schopen milovat cíleně, vybere si jednu dívku a ta mu zaplní veškeré jeho myšlení, doslova obloudí jeho smysly, pokud je to láska skutečná a hluboká. Řada mladých mužů si rozmělní lásku vyšším počtem souběžných vztahů, ale já jsem přesvědčen, že tím se prožívání citů neobohacuje, ale ochuzuje.

Já teď miluji také, nemyslete si, že jsem prázdný či vyprahlý. Jenom už miluji tak nějak všeobecně, miluji nejenom lidi, ale také věci, situace a dokonce i očekávání, jestli se přede mnou objeví ještě nějaký prožitek.

A láska?

Bože můj, jak rád bych prožil ještě jednu, alespoň jednu spalující romantickou lásku k ženě, pozval ji někam na dobrou večeři, třeba do hospůdky Na růžku v Tuchořicích nebo do restaurantu Renoir v Paříži, pak jí šeptal do ucha zamilovaná slovíčka a nakonec s dámou svého srdce zamířil do hotelového pokoje nebo k sobě domů!

Jenomže všechny ženy mi připadají nedospělé, nedozrálé, prostě jako děti, ať je jim dvacet, padesát či osmdesát. Vlastně už dobře nerozeznám dvacetiletou ženu od padesátileté, to by se mi v mládí samozřejmě stát nemohlo.

Nejsem pedofil, abych ve svém věku usiloval o ženu mladší osmdesáti let, což je v nejlepším případě o dvacet let méně než mám já, a těch pár stoletých vrstevnic, které v okruhu padesáti kilometrů ještě žijí, už by mým návrhům zřejmě nerozumělo. Navíc představa cesty na romantickou večeři, ať už do Tuchořic nebo do Paříže, je mlhavá, zřejmě bychom s partnerkou, s níž by nám bylo dohromady skoro dvě stě let, potřebovali doprovod lékaře, rehabilitační sestry a dietologa.

O sexuologovi se ani nezmiňuji, nejstarším žijícím v naší zemi je myslím v tuto dobu pan doktor Plzák, ale to je oproti mně ještě mladík, co ten by mi mohl poradit, když mu chybí do mého věku ještě hezkých pár jar, let, podzimů a zim?

Jistě chápete, že romantická večeře s podobným podpůrným týmem je holý nesmysl.

Resumé? Pokud mně život nepřinese nějaké nečekané okouzlení, v otázce milostných a sexuálních vztahů si mohu odškrtnout políčka – splněno, vyúčtováno a překontrolováno, závěrečná zpráva podepsána. Účetní knihy, knihy příchodů a odchodů proškrtány, parafovány a archivovány. Už se do nich nic nového zapisovat nebude, leda by se někdo pokusil o nějaký podvodný zápis. Kontrolní komise Nejvyššího může kdykoli přijít, jsem na ni připraven. Pomyslným entrem (před třemi lety jsem se naučil používat osobní počítač!) odesílám Bohu k posouzení, jestli jsem nezklamal a všechno si odbyl tak, jak se sluší a patří.

Přece po mně Bůh nemůže v mých letech chtít, abych se sexuálně angažoval s nějakou stoletou nebo o něco mladší dámou. A s nějakou nedozrálou osmdesátkou či devadesátkou, to ať po mně nikdo nežádá. Milostné vztahy se mají rozvíjet mezi vrstevníky, současná móda, kdy muži ve čtyřiceti či padesáti letech mění své manželky za dvacetiletá kuřátka, je trochu nešťastným výrazem doby a jejích mravů. Opouštět starší ženy pro mladé je cynické a egoistické, ať už si takový krok muž zdůvodňuje jakkoli. Nejde jenom o nedostatek taktu, jde i o nedostatek inteligence. Starší modely se nahrazují mladšími u aut, ne u lidí.

A když už bych měl Bohu cosi odesílat, taky bych se ho měl při tom elektronickém kontaktu zeptat, proč mě tady na světě zapomněl a nepovolal mě v obvyklé době do svého království. Samozřejmě řečené platí za předpokladu, že nějaký Bůh existuje a vládne nějakému království.

Za svůj život jsem několikrát věřil v Boží existenci a několikrát se jí vysmál jako největšímu bludu, který si lidstvo nechalo skupinkou prohnaně falešných lidí vsugerovat.

Dnes beru Boha jako něco, co možná je a možná není, a nijak se hledáním odpovědi na otázku, zda Bůh opravdu existuje, netrápím.

Největší ctností, kterou Bůh hlásá, je pokora. Pří pohledu na zlatem vyzdobené katolické chrámy nenalézám odpověď na otázku, jak církev svatá vlastně chápe pokoru, protože ji na jedné straně vášnivě hlásá a na druhé straně se stejnou vášní popírá.

A než se pustím do povídání o svém životě, dovolím si ještě jeden malý postřeh: Už jako kluk jsem vždycky obdivoval obrovské vzrostlé staré stromy stojící uprostřed jinak jednolitého lesa. Zpravidla šlo o pár jedinců, kteří přežívali jenom díky tomu, že dřevorubci v lesích při těžbě ušetřili některé vybrané zdravé a silné stromy, nepokáceli je s ostatními, ale nechali je stát na mýtině.

Jakmile lesní dělníci ostatní poražené stromy odvětvili a odvezli z lesa na pilu k dalšímu zpracování, vysázeli lány nových maličkých sazeniček, ze kterých se kolem těch několika málo ušetřených stromů pomalu zvedal a rostl nový les. Kolikrát ze dvou či tří přeživších vzrostlých stromů bývalého lesa zůstal stát pouze jediný, protože na otevřené mýtině stačil závan silného větru a jednotlivé stromy stojící bez opory okolního lesa se vyvrátily z kořenů.

Na světě, a nejen v lidské společnosti, platí, že síla je v množství. Občas některý starý strom výjimečně vydržel nápor nevlídné povětrnosti, ještě hlouběji zakořenil a nechal na svém kmeni vyrůst nové větve. Navzdory očekávání i překážkám žil svůj život dál.

A ten starý strom, který dílem náhody a dílem své životaschopnosti přežil svoji generaci, čněl pak nad okolím a nad novými generacemi jako memento starých, dávno odžitých a zašlých časů. Jako živé memento, ne jako muzejní kus, i když pro současníky patinu muzejního kousku samozřejmě vždycky měl.

Nový les už nikdy nemohl dorůst výšky starého stromu, ale mohl s ním společně existovat.

A když do lesa přišli výletníci, vždycky ukazovali na ten starý strom a říkali: „Podívejte, to je výška, ten musí být starý,“ a obdivně zvedali obočí nad tím, jak pamětník obrostlý vrásčitou kůrou odolal času a nedal se zlomit ani vánicemi, ani vichřicemi, ani bouřkami či požáry. Najednou, aniž si to lidé uvědomovali, nebylo podstatné mládí lesa kolem ani nepřeberné množství zdravím kypících kmenů. Podstatný byl pocit a zvláštní opojná vůně starých časů, které byly stále živé v tom jediném starém stromě. Jako by v něm návštěvníci cítili všechno to, co provázelo každý jeden den ztracené minulosti.

Koniec ukážky