Copyright © Vladimír Liška, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Ukážka z elektronickej knihy

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Vladimír Liška, 2014

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-656-8 (ePub)

ISBN 978-80-7466-657-5 (mobi)

Obsah

Prolog

Kapitola 1: Záhadná dívčí válka

Kapitola 2: Odkud skákal Horymír

Kapitola 3: Tajemství krále Svatopluka

Kapitola 4: Podivné peripetie svatováclavského mýtu

Kapitola 5: Svatý Prokop – vymítač ďábla

Kapitola 6: Po stopách Žižkova mýtu

Kapitola 7: Zavinily porážku husitů povodně?

Kapitola 8: Záhada blanických rytířů

Kapitola 9: Poslední tajemství pražského golema

Kapitola 10: Alchymie nejen v Čechách

Kapitola 11: Strašidelné hrady

Kapitola 12: Čerti jako český fenomén?

Kapitola 13: Mýtus pátera Koniáše

Kapitola 14: Katastrofy a jiné tragédie v českých kronikách

Přehled použitých pramenů a literatury

Prolog

Asi nikdo nepochybuje o tom, že mýty, legendy a pověsti tvoří nejstarší historickou paměť lidstva, neboť se traduje – a bylo to často i odborným zkoumáním potvrzeno –, že tyto útvary lidové slovesnosti a potažmo i kronikářských záznamů v sobě obsahují střípky dějinných skutečností.

Pravda, odrazy dějinné reality v těchto dávných příbězích a popisech historických událostí jsou sice většinou dochovány ve zkreslené podobě, ale to už je údělem lidské fantazie, která tyto příběhy a události opředla dohady, smyšlenkami a někdy i nepřesnými nebo záměrně zkreslenými údaji a fakty.

Snad nejvíce se historické pravdě přibližují záznamy kronikářů nebo legendistika církevních hodnostářů, kteří to, co se v ústní tradici přenášelo z generace na generaci, nakonec v písemné podobě zaznamenali. Některé příběhy i líčení dávných událostí se časem natolik vryly do povědomí národů, že nakonec začaly tvořit jakýsi „zlatý fond“ jejich vlastní a z valné části již bájné historie, skrývající i různá tajemství, jež přitahují stále větší pozornost soudobých badatelů, ať už jde o historiky, archeology, literární vědce nebo publicisty.

V tomto ohledu ani my nejsme žádnou výjimkou. Také český národ má svou vlastní mytologii – dochovaly se desítky mýtů, legend i nesčíslné množství pověstí, které naši představivost jitří dodnes. Vždyť kdo by neznal příběhy o kněžně Libuši, Přemyslu Oráčovi, dívčí válce, Horymírovi nebo legendistiku o sv. Václavovi, Vojtěchovi, Prokopovi a dalších českých světcích? Dokonce u nás není hradu nebo zámku, jenž by nebyl opředený nějakou zajímavou historkou.

A že jsou mezi nimi informace, jež dodnes podněcují k diskusím i odborným výkladům? Na tom přece není nic divného, jsme vedeni snahou poodkrýt i kus historické pravdy, která je v těchto dochovaných příbězích skrytá. Jenomže v takovém případě oddělit zrno od plev bývá někdy dost náročný úkol a často to vede i k velice zajímavým a překvapivým spekulacím, hypotézám, teoriím a závěrům.

Tato knížka je pokusem o to, najít v české mytologii, kronikářských záznamech a pověstech právě to, co v nich na první pohled nebývá patrné. Jde o to, nalézt jejich reálné jádro, pokusit se poodhalit tajemství naší minulosti pod závojem již dávno zaniklého času.

Že to bude exkurze plná překvapení, o tom se každý čtenář jistě sám přesvědčí. Vždyť stále platí ono známé, že není šprochu, aby na něm nebylo pravdy trochu. Motivy i obsah příběhů a událostí, o nichž je v této knížce řeč, jsou totiž plné pozoruhodných souvislostí i nečekaných objevů a hypotéz. A snad vedle zábavy povedou občas i k nekonformnímu poznání a poučení.

Kapitola 1:

Záhadná dívčí válka

Jedna z nejstarších a zároveň nejzáhadnějších pověstí se nám dochovala v kronice děkana svatovítské kapituly Kosmy, která zároveň zachycuje nejstarší historické období vlády přemyslovských knížat v Čechách. Kosmas v ní ale zapsal i pověsti vztahující se k dávným pohanským časům, tedy k období, kdy u nás ještě žádné písemné záznamy neexistovaly (předpokládá se, že se mohlo jednat o rozmezí 6. až 7. století, kdy do středu málo osídlené české kotliny dorazil jeden ze slovanských kmenů, který se zde usadil).

Jednou z nich je i pověst o dívčí válce, která je na rozdíl od jiných našich nejstarších pověstí svých charakterem nejen jedinečná, ale téměř i neuvěřitelná.

Kosmas o ní ve své latinsky psané Kronice české píše: „A poněvadž onoho času dívky naší země, dospívajíce beze jha, usilujíce jako Amazonky (bojovný kmen žen, který podle Homérovy Iliady bojoval po boku Trójanů s Řeky v tzv. trojské válce – pozn. aut.) o vojenské zbraně a vůdkyně si volíce, vojensky sloužily stejným způsobem jako mladí mužové a po mužsku si hleděly lovu v lesích, nebrali si muži jich, nýbrž ony samy si braly muže, které a kdy chtěly, a jako skytský kmen Plavci neb Pečeněgové v oděvu se nijak muž a žena nelišili. Z toho přibylo ženám tolik smělosti, že si vystavěly na jedné skále, nedaleko od hradu dříve řečeného, polohou pevný hrad, jemuž od jména „děvy“ bylo dáno jméno Děvín.

Když to viděli jinochové, velikou žárlivostí na ně se rozhorlivše mnohem četněji se shromáždili a o nic dále než na dosah polnice vystavěli na druhé skále mezi chrastím hrad, jejž nynější lidé nazývají Vyšehrad, tehdy však od chrastí dostal jméno Chrasten. A poněvadž často dívky uměly chytřeji obelstít jinochy, často zase jinoši bývali statečnější než dívky, brzo trvala válka mezi nimi, brzo mír.“

O čtyři století později jiný český kronikář, Václav Hájek z Libočan, k této pověsti dodával: „Toho času žádný své ženy trestati nesměl, žádný své ženě, byť by svatá byla, sebe samého věřiti nechtěl, mnohé ženy na ložích a muži v lesích lehali. Každý své ženě lahoditi a poddán musil býti, ač nechtěl-li jest od ní tajně a úkladně, aneb když spal, zamordován býti. Již taková nešlechetnost se po vší české zemi rozmohla. Toho snésti nemohúce, všickni obyvatelé té země spěli jsou se k Přemyslovi knížeti, žádajíce, aby dívky ty nešlechetné bojem zkrotil a mečem ze země vyhladil.“

Po smrti mytické pramáti Přemyslovců kněžny Libuše mělo dojít ke vzpouře žen a dívek proti mužům i členům družiny jejího ovdovělého manžela a bájného českého knížete Přemysla Oráče. Tak to alespoň tvrdí Kosmas, který zaznamenal nejstarší verzi této pověsti.

Vypukla válka, údajně proto, aby si ženy zachovaly nezávislost i tu míru svobody, jaká jim za panování kněžny Libuše byla zaručena a která s její smrtí vzala za své, neboť muži se ze všech sil snažili učinit z ženského pokolení služebnice žijící v područí svých manželů a milenců. Éra dosavadní rovnoprávnosti žen a mužů byla u konce.

Téměř to vypadá jako válka za uchování ženských práv a svobod, boj pohanských feministek proti jejich mužským zotročovatelům. Jenomže něco takového historikové jednoznačně odmítají. Podle nich už při příchodu Slovanů na naše území během 5. a 6. století bylo jejich kmenové společenství řízeno patriarchálním způsobem života. Ale není vyloučeno, že kupříkladu dřívější pohanské kulty žen-matek mohly ještě nějakou dobu přežívat jako výraz náboženských představ a pozůstatků někdejšího matriarchátu, v němž měl kult plodnosti velmi výrazné místo a ženy byly předmětem uctívání jako nositelky nového života.

Jinými slovy, podle názoru některých odborníků pověst o dívčí válce pouze odráží ideový konflikt mezi matriarchálním a patriarchálním kmenovým zřízením. Proti tomu však stojí fakt, že v době osídlování české kotliny slovanskými kmeny již takový ideový konflikt žádné opodstatnění neměl, neboť patriarchát se dávno prosadil jako jediný způsob existence a řízení slovanských kmenových společenství, o čemž jednoznačně svědčí archeologické vykopávky.

Co se tedy ve skutečnosti za pověstí o dívčí válce skrývá? A je možné její racionální původ i po dlouhých staletích odhalit? Už historik František Palacký ve svých Dějinách národa českého v Čechách a na Moravě k této pověsti skepticky dodává: „Těžko jest rozhodnouti, zdali pověst tato který a jaký dějinný základ má… Pravdě však více se podobá, že již i samotné jméno Děvína, tj. dívčího hradu, podalo plodné fantazii národu našeho první látku k pověsti, které nejstarší náš kronikář jen několika neurčitými slovy lehce se dotknul.“

Kosmas však o existenci Děvína hovořil jasně. Mělo se jednat o sídlo vzbouřených žen a dívek, ležící nedaleko Vyšehradu. Jeho bližší lokalizaci však neuvedl.

Přesto se nějaké stopy po Děvínu řada archeologů pokoušela najít naproti Vyšehradu při levém břehu řeky Vltavy. Zřejmě vycházeli z líčení dívčí války v Kronice české, jejímž autorem byl Václav Hájek z Libočan. Tato kronika však vznikla až 400 let po Kosmovi a bylo nezvratně prokázáno, že se v ní Hájek dopouštěl nejen omylů, ale i zcela svévolných fabulací, jež s historickou realitou neměly nic společného.

Byl to tedy až Hájek, kdo Děvín lokalizoval proti Vyšehradu na protější břeh Vltavy. Výsledky archeologických průzkumů však existenci takového slovanského hradiště v těchto místech nepotvrdily. Hledání Děvína na levém vltavském břehu skončilo fiaskem.

Jenomže jinak než naprostým nezdarem tyto archeologické výzkumy skončit nemohly. Vycházelo se sice z Hájkova vyprávění, ale zároveň se hledalo na nesprávném místě. Hájek totiž s největší pravděpodobností lhal, když Děvín lokalizoval na levý vltavský břeh. Zkrátka šlo jen o jeho domněnku.

Pokud vyjdeme z líčení dívčí války od našeho nejstaršího kronikáře Kosmy, musíme zároveň v jeho záznamu této pověsti předpokládat větší míru autentičnosti. Kosmas praví, že Děvín ležel nedaleko Vyšehradu, ale o tom, že by to mělo být někde za řekou, nic neříká. To tedy znamená, že Vyšehrad i bájný Děvín se klidně mohly nacházet na pravém břehu Vltavy, a nikoli na levém, jak to později uváděl Václav Hájek z Libočan!

Míst, kde mohl proti Vyšehradu stát bájný Děvín „na doslech polnice“, jak praví Kosmas, je hned několik. Předělem mezi Vyšehradem a Děvínem mohlo kupříkladu být dnešní Nuselské údolí, nad kterým se proti Vyšehradu vypíná Karlov. Pokud tomu tak opravdu bylo, pak jakékoli snahy po objevení zbytků Děvína v této lokalitě jsou už dnes zbytečné, neboť Karlov má tak hustou zástavbu, že by tam z prehistorického Děvína určitě nic nezbylo.

Ale i dnešní kopec, kde se nacházejí Kavčí hory a kde podle jiné staročeské pověsti legendární Bivoj zabil velkého kance, by se mohl ke stavbě Děvína docela dobře hodit. Za zmínku stojí i dnešní část Pankráce, vypínající se nad Nuselským údolím z opačné strany než Karlov. I zde se mohl klidně nacházet bájný Děvín, neboť se rovněž jedná o místo stojící přímo proti Vyšehradu. Potíž je ale v tom, že ani na jedné z těchto lokalit už asi nikdo archeologické vykopávky dělat nebude. Tato místa jsou dnes totiž hustě zastavěná vilami a činžáky. Kde se tedy Děvín kdysi dávno nacházel, to zřejmě navždy zůstane tajemstvím.

Kosmovo líčení dívčí války má však své pokračování, které je možná mnohem důležitější než otázka, kde stával hrad (či spíše hradiště) vzpurných žen a dívek: „A když nastalo příměří, dohodly se obě strany, že se k společnému jídlu a pití sejdou a po tři dny budou konati slavné hry mezi sebou na stanoveném místě… Co dále? Jinoši dají se do hodování s dívkami nejinak než jako draví vlci hledající žrádla, aby vpadli do ovčína… A hned unesli každý jednu dívku. A když nastalo ráno a mír byl uzavřen, odnesše pokrmy a nápoje z jejich hradu, prázdné zdi dali napospas Lemňanu Vulcanovi. A od té doby po smrti kněžny Libuše jsou naše ženy pod mocí mužů.“

Pozoruhodné na tomto Kosmově vyprávění je to, že nezobrazuje dívčí válku jako krvavé boje, jak to později učinili další kronikáři Dalimil a především Václav Hájek z Libočan. Tito Kosmovi následovníci z dívčí války novými smyšlenými detaily vyfabulovali něco, co náš první kronikář vůbec neměl na mysli. Kosmas přece o válce dívek s muži jasně říkal: „Brzy trvala mezi nimi válka, brzy mír.“

To je opravdu zarážející formulace pro kruté vraždění, jak dívčí válku ve své kronice líčil Václav Hájek z Libočan. Kosmova interpretace této staré pověsti spíše připomíná jakousi hru na válku, končící společným smírem během hodokvasu, jenž vrcholil únosy dívek a zřejmě i milostnými hrátkami.

„Již jste si pohráli dost, již dost jste jedli a pili, vzhůru již, Venuše zlatá vás zvučnou polnicí budí,“ říká Kosmas. Venuše? Ale to je přece bohyně lásky! Tradiční obraz krvavého konfliktu dívčí války připomíná u Kosmy spíš nějaký společný večírek, obřadní klání, jakousi českou obdobu starořeckých bakchanálií (rituálních oslav na počest řeckého Dionýsa a římského Bakcha, v obou případech boha vína a plodnosti, jež vrcholily sexuálními orgiemi).

Ale i mezi starými Slovany existoval podobný pohanský svátek. Jednalo se o letnicové slavnosti na počest dobré úrody, jež zároveň byly i rituální oslavou plodnosti. Toto všeobecné veselí v přírodě, kde se jedlo, pilo, zpívalo, tančilo a milovalo až pozdě do noci, bylo doprovázeno též iniciačními obřady mladých chlapců a dívek, kteří měli možnost získat při těchto slavnostech první milostné zkušenosti.

Kosmas údajný konflikt mezi dívkami a chlapci posouvá někam jinam než do roviny skutečných krvavých ozbrojených sporů. Jeho dívčí válka je líčením hry, kde je mezi „spornými“ stranami „hned válka, hned mír“ a nakonec společné hody.

Možná se jednalo jen o nějaký dnes už neznámý obřad či pohanský zvyk, při němž se dosud panenské dívky zabarikádovaly v narychlo postaveném dřevěném dívčím hradě a naoko se tam bránily svodům mužů a dospívajících hochů. Posléze však mužské síle podlehnou a oddají se prvním sexuálním zkušenostem.

Skutečně se mohlo jednat jen o jakousi hru na válku, při které se dospívající dívky při společném turnaji formálně bránily atakům mládenců, v jejichž náruči nakonec stejně spočinuly, aby se z panen staly ženami? Takovou možnost nelze vyloučit, podobné rituály pohlavní zralosti byly totiž známé nejen u Slovanů, ale již dříve i u Germánů či Keltů. Dávná pověst o dívčí válce tak rázem získává úplně jiný obsah i smysl, díky čemuž do obrazu slovanského pohanství zapadá mnohem lépe než interpretace pozdějších kronikářů o nesmiřitelných bojovnicích za práva žen, jakýchsi „pohanských feministkách“.

„A od těch dob jsou ženy pod mocí mužů,“ praví Kosmas, což je opravdu již velmi symbolické. Jako přední křesťanský církevní hodnostář nemohl otevřeně připomínat či oslavovat pohanské svátky a rituály, vždyť žil v době, kdy pohanské zvyky mezi obyčejnými lidmi stále ještě přežívaly a křesťanství se v Čechách teprve začínalo prosazovat. Proto o pohanských rituálech nedokázal hovořit bez obalu a chtěl je připomenout pouze skrytým způsobem, jenž byl z hlediska křesťanské věrouky přijatelný.

A tak nezbývá než dát za pravdu historikům i archeologům, kteří tvrdí, že v Čechách nikdy žádná dívčí válka neproběhla a jde jen o vymyšlenou pověst. Vymyšlenou jistě, ale zároveň možná založenou na reálných poznatcích o pohanských rituálech plodnosti, které Kosmas nejspíš znal. Smyšlenku pak dovedně spojil s realitou, čímž tato zvláštní pověst získala svůj skrytý smysl, který jeho následovníci už nerozluštili nebo nepochopili a z dívčí války učinili skutečnou válku mezi ženami a muži. Válku, která nikdy nebyla.

Kapitola 2:

Odkud skákal Horymír

Pověst o neumětelském vladykovi Horymírovi, kterou spisovatel Alois Jirásek zařadil do obsahu svých Starých pověstí českých, je jednou z nejkrásnějších pověstí vztahujících se k vládě bájných přemyslovských knížat z tzv. předdynastického období (cca 7. – 9. století). Určitě je však poněkud zarážející, že kronikář Kosmas, první autor, který o nejstarších českých pověstech psal ve své latinské Kronice české, se o Horymírově příběhu ani slovem nezmínil.

Z této skutečnosti někteří novodobí historikové a znalci staročeské literatury usuzují, že pověst o Horymírovi je mnohem mladšího data a vznikla až v pozdějším středověkém období.

Každopádně se příběh o Horymírovi poprvé objevil až v kronice Václava Hájka z Libočan z 16. století, ale na základě jakých dřívějších pramenů ji tento autor zaznamenal, zůstává záhadou. V Hájkových časech už ale zřejmě šlo o zlidovělé vyprávění, které se tradovalo mezi obyvatelstvem středních Čech a Hájek, jenž nějaký čas působil jako farář v Rožmitálu pod Třemšínem, se právě tady s touto pověstí mohl seznámit. Rožmitál totiž leží jen asi 14 kilometrů od Příbrami a právě k tomuto starému hornickému městu, respektive k sousedním Březovým horám se příběh o Horymírovi vztahuje. Šlo o dávnou vzpomínku na události, jež se odehrály ještě v předkřesťanských dobách, kdy v Čechách panoval kníže Křesomysl, který byl podle Kosmovy bájné přemyslovské genealogie pradědečkem prvního historicky doloženého českého panovníka Bořivoje I.

Otázka, proč Kosmas o tomto příběhu mlčel, je dnes většinou vysvětlována tím, že pověst o Horymírovi tehdy ještě nebyla známá a že i pozdější kronikář Hájek si ji celou vymyslel. Na první pohled to sice zní logicky, ale stejně tak můžeme tvrdit, že se už za Kosmova života jednalo o pověst jen lokálního významu, a proto jí náš první kronikář náležitou pozornost nevěnoval. Podobných místních pověstí v jeho době v Čechách jistě existovalo hodně a Kosmas si pečlivě vybíral pouze ty, s jejichž pomocí mohl ve své kronice oslavit vládnoucí knížecí rod Přemyslovců.

Pověst o Horymírovi se k takovému účelu příliš nehodila, a proto ji Kosmas do své sbírky staročeských pohanských pověstí nezařadil. Navíc ji vůbec nemusel znát, sám měl pověsti o bájných Přemyslovcích takříkajíc z druhé ruky; vždyť podle vlastních slov vycházel z vyprávění starců, kteří mu tyto prastaré pohanské příběhy o praotci Čechovi, soudci Krokovi, kněžně Libuši, Přemyslu Oráčovi, dívčí a lucké válce předávali. Do té doby totiž tyto prastaré příběhy mezi lidmi kolovaly z generace na generaci jen ústním podáním. Příběh o Horymírovi mezi nimi dokonce být nemusel, nebyl ještě rozšířený a Kosmas ho tudíž do své kroniky nezaznamenal.

Z toho tedy vyplývá, že tato pověst se do obecného povědomí v Čechách opravdu dostala až mnohem později, a teprve Václav Hájek z Libočan se o ní ve své kronice zmínil. Ale tvrzení, že si ji sám vymyslel, postrádá jakékoli důkazy. Hájek si do obsahu svého díla opravdu leccos vymýšlel, příběhy, jež se objevovaly v předchozích kronikách, rozšiřoval o nové detaily, které pravděpodobně byly pouze výplodem jeho fantazie. Stejně tak i jména postav z některých jeho kronikářských příběhů jsou ve většině případů jen vymyšlená.

Ale na druhé straně mohl při psaní své kroniky vycházet i z literárních pramenů, jež se do dnešní doby nedochovaly. Zejména epocha husitských bouří a válek (1419–1434), spojená s vlnami obrazoborectví, se do naší historie zapsala velice sporně a vedla k nevratným kulturním škodám. Tenkrát docházelo především k ničení klášterů i s jejich knihovnami, které uchovávaly řadu vzácných literárních pokladů a dokumentů.

Není však vyloučeno, že některé z nich se mohly do doby, v níž Hájek žil, ještě dochovat, ale o sto let později, v období násilné pobělohorské rekatolizace Čech (po roce 1621), mohly být tyto starobylé spisy jako ideologicky nežádoucí definitivně zničeny. Je známo, že likvidací závadné literatury vynikali především členové jezuitského řádu, jimž byla tehdejšími habsburskými panovníky svěřena katolická duchovní „očista“ českých zemí. Tisíce knih do poloviny 18. století u nás lehly popelem a často šlo o nenahraditelné ztráty. Možná byl v některé z nich zaznamenaný i příběh o Horymírovi a mohlo jít o dílo starší, než byla Hájkova kronika z 16. století. Ale to už je jen spekulativní úvaha.

Snad vůbec není podstatné, kdy pověst o Horymírovi vznikla, ale mnohem důležitější je to, jaký má obsah. Vypráví příběh o neumětelském vladykovi, který se znelíbil vládnoucímu knížeti Křesomyslovi tím, že se svou ozbrojenou družinou přepadl horníky v dolech v Březových Horách, aby zamezil dolování stříbra, z něhož bohatla především knížecí pokladna. Nutno však dodat, že se v tomto případě jednalo o odvetu za násilí, jehož se dopustili horníci na Horymírových statcích, které předtím poplenili a vypálili. Horymír se jim pomstil tím, že doly v Březových Horách zničil, čímž znemožnil další kutání stříbra. Toto přepadení se neobešlo bez obětí na životech; mnoho horníků bylo Horymírovými lidmi pobito a veškerá důlní zařízení lehla popelem.

Horymír dobře věděl, že za tento zločin u knížete upadne v nemilost, a aby od sebe odvrátil podezření, že byl on strůjcem vypálení Březových Hor, vsedl na svého koně Šemíka a spěchal ke knížeti na Vyšehrad, jako by se právě vracel z lovu, během něhož zabloudil.

Nic platné mu to však nebylo. Když se kníže dozvěděl, co se v Březových Horách stalo a že horníci z přepadení viní neumětelského vladyku, nechal Horymíra uvrhnout do vězení a odsoudil ho k trestu smrti.

Před popravou Horymír vyslovil přání, že by se chtěl ještě naposledy projet na svém Šemíkovi. Kníže mu vyhověl, vždyť vysoké vyšehradské hradby odsouzenci znemožňovaly únik. Ale stalo se cosi nevídaného. Horymír na svém Šemíkovi vysoké dřevěné palisády přeskočil a i s koněm se vrhl přímo do Vltavy protékající pod skalnatým vyšehradským ostrohem.

Tak unikl jisté smrti, ale jeho kůň se tím zázračným skokem poranil a poté, co svého pána dopravil zpět do Neumětel, následkům svého zranění podlehl. Na důkaz vděčnosti pak Horymír Šemíkovi nechal vykopat hrob a velkým balvanem jej označil k jeho věčné památce.

Křesomysl, který Šemíkův mohutný skok považoval za cosi nadpozemského, nakonec neumětelskému vladykovi udělil milost, neboť zjistil, že březohorští horníci se na něm jako první provinili vydrancováním a spálením jeho tvrze i okolních stodol a ještě mu vybili všechen dobytek. Ale obyvatelé Horymírových držav se před horníky naštěstí včas ukryli do okolních lesů a tam jejich útok přežili. Tolik pověst.

Ve vyprávění o Horymírovi se vlastně odráží popis jakési dávné domácí války mezi neumětelským vladykou a březohorskými horníky. Co stálo v pozadí jejich sporů, to prozrazuje následující pasáž z Hájkovy Kroniky české: „Hory na Březovém, jinak příbramské, mnoho stříbra z sebe vydávaly a ti dolové stříbrní takové nesli užitky, že se všickni divili. Protož mnozí se byli na to vydali a tím velmi bohatli na peníze a na stříbro, ale chlebové hynuli. Neb v tom kraji pro lidskú zlata a stříbra pilnost a vorání poli nedbanlivost počal veliký hlad býti, neb rýžovníci a kovkopové do pražského kraje chleba kupovati posílali a tím ten kraj vyhubili.“ Zjednodušeně řečeno, mezi horníky a venkovskými vladyky, kteří se věnovali zemědělství, vládl konkurenční boj.

Děj pověsti o Horymírovi je situován do období vlády bájného přemyslovského knížete Křesomysla, což určitě není náhoda. Vyjdeme-li z Kosmovy genealogie bájných Přemyslovců, vyjde nám, že Křesomysl mohl ve středních Čechách panovat někdy počátkem 9. století, tedy v období, o němž nám chybí relevantní historické informace. Přesto zcela bezpečně víme, že někdy v rozmezí let 805–806 vpadla do Čech vojska franckého panovníka Karla Velikého, která nakonec byla odražena. Není vyloučeno, že tato cizácká vojenská intervence byla motivována tím, že se Frankové chtěli v Čechách zmocnit nalezišť drahých kovů (ale například i cínu v Krušnohoří). Jejich těžba začala být knížetem Křesomyslem podporována, neboť už tenkrát platilo, že čím byl panovník bohatší, tím větší měl moc.

Archeologické nálezy z první poloviny 9. století dosvědčují, že v Čechách skutečně došlo ke zvýšení domácí výroby kovových předmětů, a to i ze zlata a stříbra. Zároveň je však patrná absence výrobků zahraniční provenience, což může znamenat, že dálkový obchod v té době v Čechách ustrnul, možná v důsledku francké obchodní blokády, která po jejich neúspěšné vojenské agresi následovala.

Dolování stříbra v oblasti dnešní Příbrami, jejíž součástí jsou dnes i Březové Hory, má dlouhou tradici sahající hluboko do naší minulosti. Ale v 9. století muselo jít pouze o povrchovou těžbu stříbrných rud, ať už se jednalo o mělké těžební jámy, či o lomy. Proto také Horymírově ozbrojené čeledi nemohlo dát příliš práce tamní doly zavalit a zasypat.

Tehdejší těžba byla velice namáhavou prací. Horníci obraceli půdu motykami i dřevěnými sochory a odkrývali povrchové stříbrné žíly lopatami a těžkými prkny. Pak vylamovali rudu primitivními nástroji, jako byly sekery nebo kladiva. Aby žíla pukla a dala se lépe odlomit, používal se oheň, kterým se kámen zahřál na vysokou teplotu a horký pak poléval studenou vodou.

Pověst o Horymírovi potvrzuje, že kníže Křesomysl těžbu drahých kovů podporoval a horníkům přiznával různá privilegia včetně toho, že si část vytěženého stříbra mohli ponechávat. Proto bylo hornictví zpočátku výnosným zaměstnáním a o pracovní síly nebyla nouze. Ovšem horníky bylo nutné živit a o to se staraly okolní vesnice a zemědělské usedlosti vladyků, mezi něž náležel i Horymír z Neumětel. Ale jak horníků v Březových Horách přibývalo, bylo stále obtížnější je zásobovat základními potravinami. Mnoho rolníků navíc opouštělo domovy s vidinou rychlého zbohatnutí a jejich pole zůstávala ležet ladem.

Nakonec se proti tomu vladykové vzbouřili, neboť byli na zemědělské produkci přímo závislí. Vyslali k panujícímu knížeti deputaci vedenou právě Horymírem a stěžovali si, že lid sbíhá od polních prací k dolování stříbra a v celém kraji vyvstává hrozba hladomoru. Žádali Křesomysla, aby těžbu omezil a uvolněnými pracovními silami zajistil potřebnou zemědělskou produkci. Kníže však jejich žádost odmítl, a tak se deputace vladyků vrátila domů s nepořízenou.

Horníci, kteří se o jejich stížnostech dozvěděli, zorganizovali proti Horymírovi, kterého považovali za hlavního strůjce odporu, trestnou výpravu. Vypálili jeho tvrz, pozabíjeli dobytek a zapálili i okolní stodoly a pole.

Odplata neumětelského vladyky byla nejen krvavá, ale zároveň znamenala zničení většiny dolů v Březových Horách. Poté se Horymírova ozbrojená družina stáhla zpět.

Do jaké míry tato válka mezi březohorskými horníky a neumětelským vladykou odpovídá historické realitě, není známo, neboť z této doby nejsou k dispozici žádné písemné záznamy. Území české kotliny stále ještě bylo pohanským krajem, i když na sousední Moravě už křesťanství zapouštělo kořeny.

Koniec ukážky