Chris Ryan

KDO PŘEŽIJE, VYHRÁVÁ

Ukážka z elektronickej knihy

NAŠE VOJSKO

PRAHA

2014

Copyright © by Chris Ryan

Translation © by 2013 Zdeněk Hurník

Cover & layout © 2013 by Jiří Pánek

Czech edition © 2014 by NAŠE VOJSKO, s.r.o.

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1493-3

Věnováno Sáře

PODĚKOVANÍ

Patří všem mým obvyklým spolupracovníkům, Barbaře, Markovi, Lukovi, Hannah, a celému týmu v nakladatelství Century.

Věříte-li ve světlo, pak je to kvůli temnotě

Věříte-li v pravdu, pak je to kvůli lži

Věříte-li v Boha, pak musíte věřit i v ďábla

PROLOG

úterý, 5. listopadu 1991

východní Atlantik, jižně od Kanárských ostrovů

Dva muži plavali téměř bezhlučně. Oba zvedli své potápěčské masky vzhůru a pozorně pozorovali prostor kolem dokola. Nic, jen světlý obrys jachty Lady Ghislaine a jemné vlnky, které pleskaly o její trup. Bylo půl páté ráno, a přestože na východě ještě nic nenaznačovalo příchod svítání, oba věděli, že mají jen málo času.

Náhle zpozorovali, že se za okny tlumeně osvětlené salonní kajuty objevila temná postava. O chvíli později se otevřely dveře na zadní palubu a vyšel z nich muž zahalený do bílého županu převázaného páskem. Zjevně zmítaný neklidem postál několik minut u zábradlí na zádi. Zdálo se, že jej čerstvý noční vzduch nijak neuklidnil. Několikrát nervózně obešel zadní palubu kolem dokola, pak se náhle odtočil na patě a zase vešel dovnitř.

Muži ve vodě na sebe beze slova pohlédli. Starší z nich s obrysy obličeje rozmazanými maskovací barvou zvedl ruce nad hladinu a poklepal na tvrzené sklíčko svých hodinek. Mladší muž přikývl. V naprosté tichosti se vydali směrem k zádi lodě. Pod nimi čekala pod hladinou nehybná a neviditelná miniaturní ponorka Odyssea pro dvojčlennou posádku. Před čtyřmi hodinami se s ní vydali na svou tajnou cestu.

Bylo to sice dlouhé sledování, ale nijak složité. Název „jachta“ Lady Ghislaine dost podceňoval. Pokud by ji vlastnilo nějaké rejdařství, označilo by ji spíše jako výletní loď. Měla pět luxusních palub, výtlak 430 tun a na délku měřila více než 50 metrů. Její bazén na horní palubě klidně pojal šest modelek převlečených za vodní panny nahoře bez a k velikému potěšení několika vrcholových manažerů z Daily Mirror už k tomu v minulosti jednou došlo. Dalo by se o ní říci, že patřila k dost viditelným terčům. Navíc naprosto nic netušícím. Její radar té noci nikdo neobsluhoval.

Lady Ghislain vyplula ve čtvrtek z Gibraltaru. Dva dny posádce trvalo, než s ní dorazila na Madeiru, kde zakotvila ve Funchalu. Operativci z Londýna tam na ni už čekali a pracovali na svých přípravách. Sledovali svůj cíl na pláž Desertas, kde se bez viditelné radosti věnoval koupání v moři, a později večer do Central Casina, kde prohrál něco málo přes 9000 liber sterlingů v Blackjacku.

V neděli jachta vyplula směrem k Tenerife a v deset dopoledne následujícího dne dorazila do Darcen Pesquera. Do hodiny vyplula znovu, tentokrát směrem na jih. Jejich cíl zůstal po celou dobu na palubě. To, že se vůbec neobjevil, nikoho nepřekvapilo. Mezinárodní sdělovací prostředky tou dobou objevily, co cíl londýnských specialistů již delší čas sám dobře věděl. Jeho obchodní impérium stálo na pokraji krachu. Švýcarská banka, jejíž služby využíval, mu hrozila povoláním policejní jednotky vyšetřující podvody. Jeho věřitelé začali podléhat panice.

To byl okamžik, kdy Londýn povolal do stavu pohotovosti svůj dvoučlenný tým specialistů-potápěčů a letecky jej přepravil i s miniaturní ponorkou do Layounne na marockém pobřeží.

V pondělí večer se Lady Ghislaine znovu objevila v Santa Cruz. Samotný cíl se objevil na pobřeží, kde povečeřel v jídelně hotelu Mencey. Existoval návrh, aby se zásah proti jeho osobě uskutečnil přímo tam. Důvodem k tomu byly obavy, že by mohl nasednout do auta a odjet do Los Christianos. Na tamním letišti totiž doplňoval palivo jeho soukromý tryskový letoun Gulfstream, aby byl připravený vzít ho zpět do Londýna. Nakonec se zásahový tým stáhl a k velkému uklidnění jeho členů se cíl po večeři vrátil na jachtu a nařídil posádce odplout. V té době už bylo na palubě nainstalováno tajné sledovací zařízení. Od chvíle, kdy jachta opustila přístav, sledovalo její pohyb a prostřednictvím geostacionárních družic předávalo všechny údaje na velitelskou loď mise, vzdálenou pět mil odtud směrem na sever.

Konečný příkaz k akci přišel z Londýna ve 23.55 hod. Byla klidná bezměsíčná noc a okolo půlnoci ponorka Odyssea vyplula od velitelské lodi. Ponorku vyrobila na zakázku jedna firma na Floridě a pro speciální účely ji upravili na tajné základně na východním anglickém pobřeží. Měla na palubě zásobu 14150 litrů kyslíku a vysokokapacitní baterie jí umožňovaly doplout pod vodou až na vzdálenost 12 námořních mil (22,2 km) rychlostí dvou uzlů za hodinu (3,7 km/h). Patrně by nevyhrála žádné závody, zato byla výborně uzpůsobena ke svému hlavnímu účelu – tajnému přiblížení k oběti. Dvanáct mil bylo mnohem víc, než činila ověřená vzdálenost k jachtě.

S využitím gumové přísavky upevnil mladší muž lano od ponorky k zádi jachty. Zdálo se, že nikdo z posádky nedrží hlídku. Možná, že samotný cíl nařídil, aby mu nechali horní palubu prázdnou k výhradnímu použití. Oba potápěči sňali ze zad nádrže s kyslíkem a spolu s regulátory je uložili do zvlášť k tomu účelu zřízených schránek za sedadly ponorky. Díky skvělému výcviku a letité praxi se přitom pohybovali naprosto bezhlučně.

Starší muž vyndal z pouzdra na opasku dvě magnetické přísavky. Spojovala je pevná šňůra a na ni zavěsil těžký batoh s vybavením a ploutve. Chvilku pozoroval, jak jeho kolega sundává svoje ploutve, a pak opatrně zahákl za zábradlí na zádi lehký vysunovací žebřík. Potichu po něm vystoupal nahoru. Pak otevřel batoh s vybavením a pečlivě, aby neťuknul kovem o kov, z něj vytáhl dva samopaly Heckler a Koch MP5. Rozložil u obou sklopné ramenní opěrky a pak jeden podal svému čekajícímu kolegovi. Téměř nehlučně do nich nasadili zásobníky na dvacet ran a natáhli je. Se zbraněmi připravenými ke střelbě se oba plížili po hladké lakované palubě z teakového dřeva. Uši měli nastražené kvůli sebenepatrnějšímu zvuku – krokům nebo otevírání dveří.

Cílová osoba se zachvěla chladem a přitáhla si koupací plášť úžeji k tělu. Právě zavolala nahoru na můstek a požádala o nastavení klimatizace o několik stupňů výše. Navzdory pozdní době bylo venku ještě dost teplo, ale v salonní kajutě se vzduch dost ochladil. Na spánek se mu zdálo příliš chladno, ale spánek byl přitom přesně to, co nejvíc potřeboval. Na pár hodin uniknout od všeho toho tlaku. Od zoufalých obav z velkých dluhů, od neúprosného postupu vyšetřování finančních podvodů, od nevyhnutelného prodeje akcií pod cenou, který měl přivodit krach jeho impéria.

Stále sice ještě patřil k nejmocnějším mužům světa, ale dnes večer již věděl, že brzy přijde konec. Část jeho osobnosti si přála, aby tahle plavba mohla pokračovat do nekonečna. Jen moře, obloha a tichý hukot motorů. Věděl však, že všechno musí během několika hodin skončit. Místo toho by měl odletět do Londýna kvůli zoufalé poslední bitvě. Jako generál Custer, pomyslel si sarkasticky. A jak chudák dopadl.

Maxwell pomalu přistoupil k toaletnímu stolku. Podíval se na sebe do zrcadla a zkoumavě si prohlédl své vlasy. Od kořínků již znovu vyrážely šediny. Pod černě obarvenými kadeřemi se objevil centimetr ocelové šedé barvy. Dostane soud jeho skalp stejně jako jeho důstojnost? Už neexistovala téměř žádná naděje, že by mohl ještě něco zachránit. Pokud by měl štěstí, mohl by uniknout s pár miliony v kapse. Možná by mu zůstal i dům. A také nějaká auta. Peníze na živobytí? Pokrčil rameny. Už ho unavovalo stravování po lepších restaurantech. Také měl spoustu pěkného oblečení ze Saville Row, v němž se musel ukazovat venku. Ale už nebudou žádné cesty vrtulníkem a žádné přátelské obědy s ministry v Pall Mali. Už neutichnou zasedací síně správních rad, když do nich vstoupí. Jen se tomu postav, říkal si pro sebe. Spíš tě čeká soud a možná dokonce vězení. Měl na svědomí věci, které nemohl obhájit žádný právník. Jen se k tomu postav čelem, opakoval si. Je po všem. Přichází konec hry. Král je udolán batalionem pěšců. Šach-mat.

Nebo ještě ne? Možná se mu jeho poslední zoufalý gambit ještě vyplatí. Možná mu ta nejdivočejší karta, s kterou kdy hrál, přinese vítězství.

Náhle zaslechl lehké zaťukání na dveře. Že by nějaký problém s klimatizací? Neřekl snad kapitánovi jasně, že si nepřeje žádné vyrušování. Unaveně se odebral ke dveřím.

Když otočil klíčem, dveře se prudce rozlétly a udeřily ho, až se zapotácel. V příštím momentu se opět zavřely a někdo jej vlekl zpět do místnosti. Pokusil se vzpírat, ale železné paže mu zkroutily ruce za záda. Pak se ozval praskavý zvuk a zády v oblasti ledvin mu projela strašlivá bolest. Prohnul se jako luk a zvedl se mu žaludek. Pokusil se chabě narovnat, ale ztratil přitom kontrolu nad svým močovým měchýřem a po nohou mu začala stékat teplá moč.

Zachvátila ho závrať způsobená bolestí a hanbou. V krku ucítil pachuť žluče. Pak klesl do sedu na postel. Župan se mu vpředu rozevřel, ale byl v takovém šoku, že se nedokázal zakrýt.

Dvě maskované postavy se od něj odtáhly doprostřed světle modrého isfahánského koberce. Maxwell si utřel slzící oči a mokrý nos rukávem županu. S údivem si povšiml, že oba narušitelé jsou oblečení v černých neoprenových oblecích a na prsou mají zavěšené automatické zbraně a další vybavení. Tváře měli pomalované maskovacími barvami ve stylu tygřích pruhů. Mladší držel v ruce nějaký typ elektrického paralyzéru.

„Pane Maxwelli,“ řekl starší muž, aniž by se v jeho očích objevil nějaký výraz. „Seďte prosím klidně. Tohle je poslední varování. Pokud se pokusíte utéci nebo začnete volat o pomoc, velmi vám ublížíme. Abychom se tomu vyhnuli, klidně seďte a odpovězte na mé otázky. Je vám to jasné?“

Robert Maxwell přikývl. Prvotní ponížení pomalu začal nahrazovat vztek. Přitáhl si župan těsněji kolem těla. Kdo sakra byli tihle lidé? Měl ve světě spoustu nepřátel, ale žádný z nich by se k němu takhle nezachoval. Byli to snad Rumuni? Nebo Mossad? Rychle promluvil hebrejsky: „Ma peruš hadaver hazel“ Muži se po sobě nejistě podívali. Starší pokročil dopředu a prohlásil: „Pane Maxwelli, nemáme moc času. Potřebujeme, abyste nám zodpověděl pár otázek. A potřebujeme to hned. Myslím, že víte, kdo jsme.“

„Nemám tušení… a také tu nemám žádné peníze. Můžu vám dát své kreditní karty. Moje peněženka je támhle v kapse toho…“

„Pane Maxwelli, vy víte, kdo jsme!“

Hlas zněl anonymně, ale bezpochyby šlo o rodilého mluvčího z Anglie. Lehký přízvuk naznačoval, že by mohl pocházet ze západu. Možná Bristol? Malinko se tam však ozývalo i něco jiného. Nejspíš z okolí ústí Temže. Mohli být z MI6? Určitě ne. Pokud by od něj tihle lidé chtěli nějaké informace, stačilo zvednout telefon a hned by je měli.

„Pane Maxwelli, jsem oprávněn vám sdělit, že pan Dietrich Wegner chce zpět svůj majetek.“

Zrovna tohle jméno. Po tolika letech. Šok z poznání, který proběhl mozkem Roberta Maxwella, byl horší než rána elektrickým paralyzérem. Byl prakticky mrtvý. Podíval se na ně a v tu chvíli věděl, že oni vědí, že on ví.

Maxwell svěsil ramena a mladší z mužů poznal, že ho opustila poslední chuť bojovat. Zasunul proto paralyzér za opasek. Starší muž rozepnul zip na vodotěsném pouzdru zavěšeném na krku. Ticho v salonní kajutě bylo navzdory přítomnosti tří mužů přímo hmatatelné.

Jak to provedou? Uvažoval Maxwell. Nemohou přece použít automatické zbraně. Nadělalo by to spoustu rámusu a museli by pak zabít celou posádku. Jenže rychlý pohled na pomalované tváře obou mužů jej utvrdil, že by to v případě nutnosti zcela jistě udělali. Večer už budou na druhé straně Kanálu, patrně u televize a pár dobrých ležáků, sledovat souhrnné zprávy z fotbalu. Bože, pomyslel si. Jestli na světě existuje nějaká vražedná rasa, tak jsou to Angličané.

Samozřejmě věděl, co chtějí. Bylo mu jasné, co hledají. Uvažoval o zdržování a hraní o čas. Potom si však uvědomil, že čím déle bude celá šaráda trvat, tím větší nebezpečí hrozí ostatním členům posádky. Kdokoliv se objeví venku v okamžiku, kdy ti dva budou opouštět loď, bude bez milosti zastřelen. A pokud zemře jeden, musí zemřít i ostatní. Nesmí zůstat žádní svědci. Ne, bude lepší, když to půjde potichu a smrt se omezí jen na jeho osobu. Strach jej opustil. Jediné co zůstalo, byl údiv nad tím, že vše může takto skončit.

Starší muž pohlédl na hodinky a poté odhrnul záclonku, aby vyhlédl z okna.

Aha, takhle to skončí, pomyslel si Maxwell. Moře. Žádný palec na jugulárku nebo výstřel s tlumičem. Jen chladná voda za svítání. A tihle dva anonymní vojáci jeho adoptivní vlasti, kteří ho vezmou do temnoty a konce všech strastí.

„Pane Maxwelli,“ opět promluvil starší muž. „Ještě než to všechno ukončíme, byl bych rád, abyste otevřel váš trezor a dal nám fotografie, které v něm máte uschované.“

Maxwell se ani nehnul.

Mladší muž zaregistroval Maxwellovo váhání a pohnul rukou směrem k paralyzéru na opasku.

Maxwell se zvedl a těžce kráčel po světlém koberci napříč kajutou. Sundal ze stěny obraz, na němž byl zachycený on sám jako „kapitán Bob“ ze Soukromého očka. Na klávesnici malého sejfu namačkal příslušnou kombinaci a vytáhl svazek křehce vypadajících černobílých fotografií. Starší muž je převzal a vložil do nepromokavého pouzdra.

„Zavřete trezor a vraťte obraz na místo.“

Udělal, co mu nařídili.

„Děkuji vám, pane Maxwelli. Nyní vás musím požádat, abyste se svlékl.“

Maxwell pomalu poslechl. Odložil župan a naposledy pohladil modrou výšivku „Lady Ghislaine“ na náprsní kapse.

„Jste připravený?“

Maxwell se rozhlédl dokola po stěnách kajuty obložených ořechovým dřevem, na sekretář od Louise Quinzeho, na luxusní doplňky a vybavení. Přežil válku, přežil nacisty, vybudoval a ztratil obchodní impérium. Nyní stál nahý před svými vrahy.

Jaký příběh, pomyslel si. To by byla přední stránka!

Nadiktoval svůj poslední titulek: „Jsem připraven!“

KAPITOLA PRVNÍ

Od Chilterns začal znovu vát silný severovýchodní vítr. Fičel údolím, opíral se do borovic, které střežily ragbyové hřiště, a hráčům nadouval dresy. Světla pomalu ubývalo. Věžičky a římsy soukromé školy Bolingbroke se ztrácely na pozadí šedivé oblohy.

Neil Slater kouknul na hodinky. Ještě deset minut a poté pošle kluky do sprch a na horký čaj. Počínali si dnes docela dobře a on už si udělal určitou představu, koho postaví v sobotu do zápasu proti Wellingtonu.

Zapřel se proti větru a pozoroval šestnáctiletého Američana jménem Reinhardt, kterak zachytil přihrávku protivníka, naznačil vlastní přihrávku, kličkou se vyhnul soupeři, čímž ho dokonale zmátl, a hnal se kupředu. Za ním běžel al-Džabrín ze Saudské Arábie.

Soupeřův obránce se pohnul, aby Reinhardta zablokoval. Jeho pokus o složení vyrazil Američanovi dech, ale míč už letěl obloukem k al-Džabrínovi. Mladý, atleticky stavěný Saud zachytil míč ve vzduchu, aniž by vůbec zpomalil svůj běh. Jeho rozhodnutí bylo dílem okamžiku. Masúd al-Džabrín byl rozený hráč ragby.

Jenže Masúd nakonec míč upustil a ten se odkutálel do zámezí.

„Výborně, Paule!“ zavolal Slater na Reinhardta, když se hoch zvedal ze země. „Masúde, co se stalo? Vždyť ty obvykle všechny přihrávky chytíš. Budeš se muset zlepšit, jestli máme v sobotu porazit Wellington.“

Saudský žák mlčel. Vítr mu čuchal jeho krátce střižené černé vlasy a odnášel bílou páru z dechu od úst.

„Co se děje, Masúde?“ znovu se optal Slater.

Al-Džabrín pokrčil rameny. „Nic, pane.“

Slater položil chlapci dlaň na čelo, protože si povšiml horečného svitu jeho očí. „Vždyť ty úplně hoříš! Jak dlouho už to trvá?“

„Od dnešního rána.“

„Proč jsi mi, sakra, nic neřekl?“

„Omlouvám se, pane. Myslel jsem, že to přejde.“

Hlavně jsi měl strach, že tě vyřadím z týmu, když to řekneš, pomyslel si Slater.

„Chci tě v sobotu na hřišti ve třetí lajně,“ řekl chlapci. „Teď toho nech a hned běž za zdravotnicí. Hádám, že si tě na noc nechá na marodce. Já se u tebe večer zastavím, abych viděl, jak na tom jsi.“

Al-Džabrín pohlédl na Slatera a otevřel ústa, jako by chtěl něco říci. Pak si to však rozmyslel. Přikývl a pomalu odcházel do šatny.

„Když už jsme v tom,“ prohlásil Slater, „chtěl bych, Ripley, aby ses rovněž stavil u zdravotnice a nechal si změřit teplotu.“

Ripley, syn velkého developera z oblasti Midlands, se na Slatera zuřivě podíval. Při svých 185 centimetrech byl nejméně o pět čísel vyšší než trenér.

„Jsem v pořádku, pane. Čestně.“

„Ke zdravotnici, Ripley. Já si to u ní zkontroluji.“

„Pane, nemohu vynechat přípravu dnes večer. Máme zítra zkoušky z historie a já se musím…“

„Slyšel jsi mě? Chci tě mít na sobotu v pořádku.“

Chlapec si skousl ret, přikývl a odešel.

Někdy to mají tihle bohatí hoši horší než ostatní, pomyslel si Slater. Jestlipak Ripleyho, jenž je jinak velmi slušný mladík, jednou zkazí jeho privilegované postavení, které je mu předurčené? A co Reinhardt? Pozoroval mladého Američana, jak k němu kulhá. Jak na tom asi bude za deset let? Zdalipak si zachová svého úžasného sportovního ducha v tom ohavném světě byznysu?

„Vše v pořádku, Paule?“

„Zdá se, že ano, pane.“

Slater se usmál. Když nic jiného, vzdělání v Anglii tomu chlapci alespoň rozšíří jeho slovník. „Těžko na cvičišti, lehko na bojišti! Kdo to řekl, Paule?“

Reinhardt se zamračil. „Teď jste mě dostal, pane.“

„Generál Suvorov,“ objasnil Slater. Na moment přímo viděl tahle slova napsaná na dveřích kanceláře zástupce velitele pluku pro výcvik a téměř ucítil charakteristický pach zbrojního oleje ve zbrojnici.

„Kdo byl generál Suvorov, pane? Obávám se, že moje znalosti moderní historie jsou poněkud slabší.“

Slater pohlédl na chlapce a spatřil úzká ramena a zablácená kolena. Bože, jsou tak mladí, pomyslel si. „Dohlídni na něj, Paule,“ řekl potichu.

Pozoroval ragbyový tým, jak odbíhá do šatny, a přemýšlel o tom, zda mu život ve škole Bolingbroke bude někdy připadat alespoň trochu normální. Papírově byla jeho práce ve škole docela dobrá. Sportovní trenér na škole jako Bolingbroke nebyla pozice, nad níž by se dal ohrnovat nos. Byla poměrně dobře placená. A také chlapci byli většinou slušní. Mnozí z nich nechutně bohatí a velká část jich pocházela z ciziny. Jeden z jeho nových kolegů si jednou postěžoval, že je zde cizinců až příliš mnoho. Ale Slater je měl docela rád. Brzy přišel na to, že se s chlapci z ciziny, ať už ze Saudské Arábie, Kuvajtu nebo Indie, dalo podstatně lépe vyjít. Na rozdíl od svých příliš pohodlných rodičů měli chuť se prosadit jako individuality. Nechápali úplně britský systém společenských vrstev a chovali se ke Slaterovi úplně stejně jako k ostatním učitelům. Se skutečným, i když často kostrbatým respektem.

Všichni cizinci zde stejně jako Slater začínali v pozicích úplných outsiderů. Na rozdíl od něj však brzy objevili, že bohatství a privilegia přinášejí samozřejmou příslušnost k elitě. Navzdory veškeré důležitosti, kterou škola přikládala ragby, kriketu i ostatním sportům, trenér nestál na společenském žebříčku v Bolingbroke příliš vysoko. Jeho pozice se nacházela o stupínek výše než pozice příležitostného alkoholika jménem Jimmy McCracken, který se jako správce staral o všechna hřiště. Kvůli problémům s nadýmáním jej všichni žáci i učitelský sbor znali pod přezdívkou Větroň. Na druhé straně se Slaterova pozice nacházela podstatně níže než kteréhokoliv učitele. Většinou šlo o absolventy Oxbridge a bývalé žáky veřejných škol. Když Slater poprvé přišel do Bolingbroke, ptal se sám sebe, zda se jim má přizpůsobit i s jejich kůží lemovanými sportovními saky, naleštěnými střevíci a pytlovitými manšestráky. Okamžitě však tuhle myšlenku zavrhl. Nikdy by podobné, nedbale elegantní oblečení neuměl správně nosit.

Abyste mohli nonšalantně nosit oděv vyšších tříd, museli byste se tak narodit. A Slaterovi dost často někdo dával najevo, že se tak nenarodil. Kdysi, když se dostal do prvního kursu utajovaných operací, mu jeden instruktor řekl, že nosí civilní oděv jako voják, který má naděláno v kalhotách. Nikdy úplně nepochopil, proč všichni dělají kolem oblečení tolik povyku. To samé kolem přízvuku při mluvení. Nebo kolem nobl restaurací a skvělých vín, která prý tak dobře fungují na ženy. Případně celé řady dalších „věcí“, s jejichž pomocí člověk proplouvá životem mnohem snadněji.

Zato měl úplně jiné dovednosti. Při pouhém pomyšlení se musel navzdory chladu přicházejícího soumraku pousmát. Teď ho čekala horká sprcha a potom, při troše štěstí, zdarma čaj a nějaké koláčky ve sborovně. Nevadilo by mu, ani kdyby zůstal při pití čaje sám. Ať jdou klidně všichni do háje. Dalo se tam sedět docela pohodlně i o samotě.

Natáhl si mikinu. S větrem v zádech by Masúd, Paul a ostatní chlapci mohli v sobotu nadělat v obraně Wellingtonu docela pěkný průvan. Těžko na cvičišti, lehko na bojišti.

Když se vydal na cestu ke školní budově, upoutal jeho pozornost automobil jedoucí po veřejné cestě za plotem školního pozemku. Byl to velký Jeep Cherokee s pohonem všech čtyř kol. Jel totiž velmi pomalu, maximálně tak 30 km za hodinu. Navzdory značkám upozorňujícím řidiče, že projíždějí okolo školy, se to Slaterovi na povahu silnice zdálo velmi pomalé. Slater si uvědomil, že stejné auto pohybující se stejně pomalu už viděl ten den jednou. Jak si pamatoval, byl to vůz kaštanové barvy, i když nyní za soumraku vypadal téměř černý.

Chvíli uvažoval, zda by jeho řidič mohl být některý z rodičů. Spousta rodičů vlastnila Jeep Cherokee. Byl to typ vozu, který jaksi ke škole Bolingbroke patřil. Jenže jen málokdo z rodičů měl verzi s tmavými skly. K čemu by to bylo, utrácet takové množství peněz za drahé auto, kdyby vás v něm nikdo neviděl. Navíc se žádný z boháčů necítil být vázaný místními značkami na omezení rychlosti. Tenhle řidič evidentně ano. Slater sledoval vůz až do chvíle, kdy zmizel za horizontem, a zapamatoval si jeho číslo.

Aby se zbavil zlé předtuchy a ukonejšil své svědomí, došel k hlavní bráně, kde stálo bílé Mondeo se znakem zaťaté pěsti na předních dveřích. Patřilo soukromé bezpečnostní agentuře. Vůz stál na okraji travnaté plochy a motor běžel na volnoběh. Podle Slaterova mínění vůz i celá agentura představovaly spíše divadlo pro veřejnost než cokoli jiného. Sloužily jen k tomu, aby zdůraznily fakt, že do téhle školy chodí děti velmi bohatých lidí. Nakonec o tom hovořil i znak školy vyvedený v modré a zlaté barvě. Stálo na něm: Mravní síla, Pravda, Statečnost.

K atraktivnosti školy pro zámořské klienty přispívala i blízká poloha u letiště Heathrow. Méně než 50 minut jízdy Lexusem se služebním řidičem. Velmi populární byly zejména letní návštěvy. Rodiče mohli přilétnout dopoledne, zúčastnit se poledního setkání, pak si proběhnout Bond Street kvůli nákupům a odpoledne strávit v pohodlném křesle u hřiště a předstírat, že rozumí pravidlům kriketu. Slater vypozoroval, že jen nemnozí z nich se uvolili dobrovolně zaujmout posty rozhodčích na čarách. V zimních obdobích se rodiče většinou spokojili s tím, že mohou výchovu svých synů svěřit škole, v niž měli bezmeznou důvěru.

Samozřejmě zde vznikaly skutečné bezpečnostní problémy. Jako všude, kde se shromáždilo více dětí z velmi bohatých rodin dohromady. A zatímco najedná straně se škola odmítala změnit ve vězení s vysoce sofistikovaným systémem zabezpečení, protože většina jejího komerčního působení spočívala v tradičním vzhledu a atmosféře, snažila se na druhé straně vypadat, jako když tyhle záležitosti bere vážně. Kvůli tomu ono bílé Mondeo.

A proto mu také běžel motor, pomyslel si Slater. Co nutilo lidi k tomu, aby nechali hodiny běžet motor. Zaťukal na okénko u řidiče zamlžené zevnitř výpary dechu.

Øidič stáhl okénko a ven vyvanul zatuchlý vzduch a zápach starého jídla. Muž za volantem si Slatera podezřívavě prohlédl. Vedle něj seděl druhý muž a probíral se stránkami pornografického časopisu.

„Ahoj chlapi. Jmenuji se Slater a dělám tu sportovního trenéra.“ Řidič, statný muž v bundě od Barbora, na to neřekl nic. V klíně držel staniolovou misku s napůl snědeným masovým závinem. Na stehnech měl plno drobků.

„Všiml si někdo z vás kaštanového Jeepu Cherokee, který projel kolem ani ne před minutou?“ pokračoval Slater.

„Proč bychom se měli zabývat nějakým hnědým džípem, pane?“

„Protože tu projel několikrát. Velmi pomalu. Zdálo se mi, jakoby prozkoumával terén.“

Druhý muž najednou otočil magazín o devadesát stupňů směrem k řidiči. „Do háje!“ prohlásil nevěřícně. „Podívej se na tohle!“

Øidič krátce pohlédl na časopis a obrátil se zpět ke Slaterovi: „Pomalu jedoucí kaštanový Cherokee, o němž si myslíte, že už jste ho viděl?“

„Ty musí být silikonový,“ mumlal si druhý muž pro sebe. „Zabírají pomalu půlku stránky.“

„Zapamatoval jsem si číslo,“ řekl Slater, ignorujíc druhého muže. „Možná byste měli to číslo zkontrolovat. Dejte mi váš notes, já vám ho napíšu.“

Øidič mu s úšklebkem podal notes. Byl úplně prázdný. Slater napsal zpaměti číslo.

„Neznepokojujte se, pane,“ řekl řidič a uložil notes zpět do přihrádky, aniž by se na něj podíval. „Jsme profesionálové. Ale, děkujeme vám za tip.“

„Jak řekla herečka biskupovi,“ dodal druhý muž.

Když Slater odcházel, zaslechl, jak se oba smějí svému vtipu.

Cherokee zaparkoval na odstavné ploše přibližně o 450 metrů dál.

Za volantem seděl dvacetiletý muž pákistánského původu v nylonové teplákové soupravě Ambro a nervózně kouřil. Co se týče krádeží aut, byl velmi dobrý. V bolestném období svých teenagerských let zažil pět odsouzení za krádež vozidla a měl na svědomí dalších třicet porušení zákona. V té době si také vypiloval svůj styl a dnes patřil k nejlepším „odborníkům na auťáky“ v oblasti Gatesheadu.

Na zadních sedadlech seděli dva o něco starší muži. Oba vousatí a oblečení v černých větrovkách, džínsech a vysokých šněrovacích botách. Byli to šíitští muslimové z al-Aksá ve východní provincii Saudské Arábie. V podstatě to byli bratranci. Jejich společný dědeček emigroval z íránského přístavního města Basra na břehu Zálivu v roce 1925 a na rozdíl od saudských souseduje v rodině vychovávali podle přísných dogmat islámské víry.

Oba patřili ke stoupencům radikálního šíitského svatého muže jménem Šejk Nabil Rahmat, který založil revoluční frakci zvanou al-Hizb al-Makhfi, v překladu Tajná strana. Operovala v nejvyšším utajení a přísně střežila svou identitu. Měla na svědomí několik pumových atentátů v Rijádu, Džiddě a dokonce v prorokově vlastním městě Medině.

Tajná strana však utrpěla několik vážných ztrát. Sedm jejích členů bylo náboženským soudem v provincii Ahsa obviněno z terorismu a odsouzeno k trestu smrti useknutím hlavy. Mezi sedmi členy strany a popravou už stálo jen rozhodnutí staršího soudce kasačního soudu, k němuž se odvolali.

Koniec ukážky

Table of Contents

Prolog

Kapitola první