„Nepočúval sa mi dobre prejav zástupkyne Transparency International. Nedá sa tolerovať stav, keď si 74 percent ľudí myslí, že v zdravotníctve vládne korupcia a sedemdesiat percent sa nazdáva, že korupcia je na súdoch.“

Mikuláš Dzurinda, júl 1999

„Transparency, ďakujem za Vašu skvelú prácu a nasadenie!“

Zuzana Hlávková, september 2018

„Transparency International Slovensko sa správa ako zločinecká organizácia.“

Robert Fico, november 2020

Úvod

Odklínanie krajiny

V čase vrcholiaceho mečiarizmu bola transparentnosť najmä cudzím slovom. Dnes boj proti korupcii hýbe krajinou. Súčasťou tejto zmeny je už vyše dve desaťročia aj Transparency International.

„Veríš mi stopercentne?,“ spýtala sa v jeden novembrový podvečer 2016 Zuzana Hlávková riaditeľa Transparency Gabriela Šípoša. Od našej spoločnej tlačovky, kde opísali prešľapy ministerstva zahraničných vecí pri zadávaní zákaziek slovenského predsedníctva v Rade EÚ, uplynulo len pár dní. Kauza naberala na obrátkach, mediálnej pozornosti prispeli aj reakcie ministra Miroslava Lajčáka a premiéra Roberta Fica. Hlávkovú spochybňovali ako obyčajnú referentku, predseda vlády rozprával o útoku na úspešné predsedníctvo a novinárom pokrývajúcim škandál nadával do prostitútok.

Na kauze sme ďalej pracovali aj my v Transparency, so Zuzanou sme preberali mená jej bývalých kolegov na ministerstve, ktorí by mohli podvody potvrdiť. Komu z nich sa dá veriť a komu nie? A práve vtedy prišla Zuzanina otázka, ba možno až obava.

„Váhal som, čo jej povedať. Lebo ja neverím bezvýhradne nikomu,“ priznáva s odstupom času Šípoš. „Nik nie je stopercentne odolný voči zlyhaniu, lži či jednoducho prikrášleniu spomienok. My ľudia sme proste takí. V čase, keď sa začali množiť pochybovači a zlomyseľné osobné útoky, som však Zuzane takto odvetiť nechcel,“ dodáva. Detaily kauzy sme navyše overovali niekoľko mesiacov od leta, keď Zuzana a jej kolega Pavol Szalai prišli za nami so svojím príbehom prvýkrát. Bolo to v čase, keď Fico označoval šance Lajčáka na zvolenie za generálneho tajomníka OSN za historický okamih pre Slovensko a pod premiérovými oknami v luxusnom komplexe Bonaparte daňového podvodníka Bašternáka vrcholili protesty opozície.

„Verím ti,“ odpovedal jej Šípoš po miernom zaváhaní. Zuzana sklopila zrak a vrátili sa k diskusii, ako presvedčiť úradníkov, aby sa ku kritike korupčných praktík pridali. Po odchode z kancelárie sa šli navečerať do neďalekej krčmy. Zhodou okolností v nej sedeli aj dve Zuzanine bývalé kolegyne z ministerstva, ktoré dlhšie nevidela. Obe boli z jej verejného vystúpenia nadšené a sľúbili ju podporiť. Pri vedľajšom stole bol na pive aj Miroslav Trnka, jeden z najbohatších Slovákov, spolumajiteľ softvérovej firmy ESET. „Napíšte do našej nadácie, rád vás podporím,“ povedal nášmu riaditeľovi. O pár týždňov sľub splnil. Verili nám.

Touto knihou chceme poodhaliť zákulisie fungovania Transparency International, jednej z kľúčových organizácií v boji proti korupcii na Slovensku. Prečo nám niektorí veria a iní nás nenávidia? Ako rozmýšľame, z čoho financujeme svoju prácu a ako meníme krajinu?

Príbeh Zuzany Hlávkovej a predraženého predsedníctva sa stal jedným zo symbolov boja o spravodlivejšie Slovensko. Bezpochyby najmä pre osobnú odvahu mladej úradníčky, ktorá sa odhodlala vzoprieť štátnej mašinérii. Počas vyše dvadsiatich rokov našej činnosti sa však stretávame aj so stovkami ďalších menších či väčších vzopretí. Všetky tieto škandály, kauzičky či odhalenia sú súčasťou väčšieho príbehu, na ktorého konci nie je nič menšie ako vízia Slovenska bez korupcie. Iste, nie sme naivní, a tento cieľ zrejme úplne nedosiahneme. Budeme však spokojní, ak raz Transparency pre nedostatok práce a znudený tím zanikne.

Žiaľ, dnes sme od pocitu nudy ešte veľmi ďaleko. Verejný záujem sa snažíme obhajovať na viacerých frontoch, či ide o odhaľovanie káuz, systémové riešenia a spoluprácu s tvorcami politík, alebo analyzovanie dát odkrývajúce rozsah problému. Pri tomto úsilí sa dostávame aj do konfliktov, ktoré okrem množstva podporovateľov priťahujú aj hlučných odporcov. Naraz sa tak stretávame aj s veľmi polarizovanými hodnoteniami. Od mimoriadne prajných označení za „národnú inštitúciu a verejný majetok na úrovni Ladislava Chudíka“ až po hejterskú klasiku typu „kolaboranti, čo za judášsky groš zapredávajú Slovensko“.

Korupcia nás podľa odhadov stojí miliardu eur ročne, teda asi toľko, ako sú rozpočty ministerstiev financií a spravodlivosti dokopy. Za túto sumu by sa dalo každý rok postaviť tridsať menších nemocníc. Tie peniaze nám nechýbajú iba v zdravotníctve, ale aj v sociálnych službách či pri opravách ciest, čoho dôsledkom sú aj mnohé predčasné úmrtia.

Tragická smrť novinára Jána Kuciaka a jeho snúbenice Martiny Kušnírovej nám ukázala, že odhaľovanie korupčných škandálov môže viesť aj na Slovensku k vraždám. Navyše, aj kvôli kradnutiu, klientelizmu a nedôvere v štát každý rok opúšťajú Slovensko tisíce ľudí. Aj v najznámejšom rebríčku vnímania korupcie, zostavovanom centrálou Transparency, sa Slovensko dlhodobo drží na chvoste krajín Európskej únie.

Ako je teda možné, že časť ľudí za snahou o systematické odhaľovanie korupcie vidí skôr akúsi kamufláž alebo dokonca sprisahanie tretieho sektora, médií, elít či zahraničia? Aj keď si táto kniha nekladie za cieľ polemizovať s každým facebookovým atakom, cítime, že niektoré otázky si zaslúžia hlbšiu odpoveď a vysvetlenie, ako Transparency funguje a ako náš boj proti korupcii vyzerá zvnútra.

Pod dvadsaťdvaročný príbeh Transparency International Slovensko (TIS) sa najvýraznejšie podpísali jej doterajší dvaja riaditelia Emília Sičáková-Beblavá a Gabriel Šípoš (na snímke s niekdajšou programovou riaditeľkou TIS Danielou Zemanovičovou – vpravo). Spoločné stretnutie v decembri 2018 na recepcii k 20. výročiu založenia TIS. Ilustračné foto – TIS.

Napríklad, prečo slovenská Transparency rieši aj politicky citlivé kauzy, hoci v mnohých krajinách prenechávajú naši kolegovia tento priestor skôr médiám? A keď už, prečo sa prioritne nevenujeme Gorile, Bašternákovi či Kočnerovi, ale skôr kauzám prenájmu budovy Miklošovho kamaráta, skrývania vlastníkov Širokého Váhostavu, financovania prezidentskej kampane Andreja Kisku či šafárenia v Kičurovych hmotných rezervách?

Sú za našim rozhodovaním tiché dohody s médiami, neochota pohnevať si vplyvných politikov či nedostatok odvahy na veľké kauzy? Alebo skôr zohrávajú rolu naše rôznorodé priority, kapacitné možnosti, konkurencia pri jednotlivých témach či pridaná hodnota, ktorú dokážeme priniesť? Alebo je to ešte inak a nad niektorými škandálmi privierame oči, aby sme vyhoveli donorom? A ako je to s vplyvom amerického finančníka Georga Sorosa na náš rozpočet a naše názory? Aj na tieto otázky ponúkame odpovede.

Mimochodom, vývoj prístupu Transparency ku kauzám dobre ilustruje aj spoločenské zmeny v uplynulých desaťročiach. V prvých rokoch sme oveľa väčší dôraz kládli na systémové zmeny, akou bolo napríklad prijatie a vylepšovanie Zákona o slobodnom prístupe k informáciám (hovorovo známeho aj ako infozákon). Jednotlivým škandálom sme sa venovali iba okrajovo ich komentovaním v médiách a považovali sme ich skôr za symptómy zlyhávajúceho celku. Dnes je však Slovensko inde a v protikorupčnej legislatíve patríme medzi lídrov aj v rámci Európskej únie (zverejňovanie zmlúv, rozsudkov, tendrov, protischránkový register). Na druhej strane platí, že zákony a ich vymožiteľnosť, politická kultúra či dodržiavanie etických štandardov, môžu byť dva odlišné vesmíry. A na tieto rozpory neraz dokážeme omnoho efektívnejšie poukazovať odkrývaním zlyhaní jednotlivcov či inštitúcií.

Kľúčovým princípom je pritom snaha pristupovať rovnako ku všetkým, hoci si to neraz vyžaduje ochotu vstupovať do konfliktov aj s ľuďmi, ktorí sú nám názorovo bližší. To je výzva aj pre nás a priznávame – nie vždy v nej obstojíme ideálne. Je však niečo pravdy na výhradách, s ktorými rád kritiku odbíjal najmä niekdajší trojnásobný premiér Fico, o pôsobení Transparency ako slúžky pravice v boji proti jeho vládam?

V knihe sa zamýšľame aj nad ďalšími výzvami, ktoré čakajú Slovensko v boji proti korupcii. Sú už časy najväčšej korupcie za nami? Ako bojovať proti zneužívaniu moci v čase rozmachu dezinformácií? Máme sa ešte sústrediť na zmenu zákonov, keď už sme v mnohom dobehli či predbehli aj tých najlepších? A nie je tej transparentnosti už príliš – až sa v nej stráca podstata?

Zvnútra sa pozrieme aj na naše úspechy a zlyhania. Neskrývame však, že naše rozprávanie nie je nestranné. Autormi sú dvaja bývalí novinári, ktorí sa k Transparency pridali až v posledných rokoch. Prvé štyri kapitoly sú založené na hĺbkových rozhovoroch s kľúčovými tvárami organizácie a dôkladnej rešerši dobových dokumentov a mediálnych výstupov. Dve záverečné kapitoly sú priamym rozprávaním súčasného riaditeľa, ktorý organizáciu formoval posledných jedenásť rokov. Podobne ako pri ďalších dielach využívajúcich autobiografický prístup aj nám hrozí, že niektoré nami opisované situácie môžu ich aktéri vnímať odlišne.

A ešte poznámka k určite neprehliadnuteľnému stvárneniu knihy s otvormi naprieč celým textom. S nápadom prišiel grafik Martin Bajaník, pre ktorého trojica dier symbolizuje našu hlavnú hodnotu, teda priehľadnosť alebo inak – transparentnosť. Na tomto vyhotovení nás ale zaujali aj ďalšie interpretácie, ktoré prináša. Okrem dier, ktoré vyleptáva korupcia, sa takmer okamžite objavila aj asociácia na otvory po guľkách, ktoré v spoločnosti volajúcej po lepšom Slovensku zanechali strely vrahov Jána Kuciaka a Martiny Kušnírovej. Postupne sme nachádzali aj ďalšie viac či menej skryté významy. Nádejame sa, že aj tento nápad pomôže čitateľom pristupovať k nášmu príbehu s otvorenou mysľou.

1. kapitola

Ľuboš Kostelanský

Súper pre korupciu

Transparency sa na Slovensku presadila vďaka zápalu mladej Emílie Sičákovej, ktorá dokázala hovoriť o korupcii tak presvedčivo, že jej načúval aj premiér Mikuláš Dzurinda.

Na konci septembra 2009 vydala tlačová agentúra ČTK správu, ktorá ostala takmer bez povšimnutia.1 Agentúra informovala, že slovenskú pobočku medzinárodnej mimovládnej organizácie Transparency International povedie v nasledujúcom období analytik Gabriel Šípoš, ktorý vo funkcii nahradil dlhoročnú prezidentku Emíliu Sičákovú-Beblavú. „Sičáková-Beblavá z postu odišla po jedenástich rokoch pre materské povinnosti,“ stručne ozrejmila dôvod výmeny.

V príbehu známej protikorupčnej mimovládky a jej prvej a dovtedy jedinej šéfky šlo v skutočnosti o omnoho komplikovanejšie obdobie, ako naznačoval text. Emília, ktorá sa po krátkej materskej dovolenke rozhodla pre akademickú kariéru, si takto odchod z tretieho sektora iste nepredstavovala. Pred dvanástimi rokmi by jej ani nenapadlo, ako výrazne sa jej tu podarí presadiť, ale ani to, akým kontroverziám a útokom bude musieť neskôr čeliť.

Dvadsaťdvaročná študentka sa v roku 1997 na neúspech nemohla sťažovať. Bola premiantkou Obchodnej fakulty a vyhlásili ju za najlepšiu študentku Ekonomickej univerzity. Bola ten typ, ktorý si chce opraviť dvojku. Nebola však spokojná. Mladá študentka mala nástojčivú chuť naučiť sa viac a pocit, že nemá skutočné príležitosti na dobré vzdelanie. Chcela robiť naozajstný výskum. V takejto etape našla na univerzitnej nástenke inzerát.

Na Slovensku, kde každý každého pozná, sa aj dnes získava práca často po známosti. V deväťdesiatych rokoch to bolo úplne bežné. Ekonóm Eugen Jurzyca patril k výnimkám. Z polročného študijného pobytu na Georgetown University v Spojených štátoch si priniesol aj tamojšie zvyklosti. V tom čase sa rozhodol rozšíriť záber svojej mimovládnej organizácie orientovanej na ekonomické reformy o tému transparentnosti. Pomôcť mu v tom mal schopný mladý študent vybraný v konkurze.

Jurzycovo Centrum pre hospodárske reformy hľadalo výskumnú asistentku. Emília si odpísala telefónne číslo a dovolala sa priamo riaditeľovi, ktorý ju rovno pozval na osobný pohovor. „Bajkalskú 25 som ako človek, ktorý nie je z Bratislavy, nevedela nájsť. Na pohovor som meškala,“ spomína dnes univerzitná profesorka Sičáková-Beblavá. Vtedy netušila, že existujú think tanky – organizácie zastrešujúce skupiny expertov. Keď jej Jurzyca povedal o projekte zameranom na transparentnosť v slovenskej ekonomike, netušila, čo to slovo znamená. „Zober ma, ja si to doštudujem,“ povedala už vtedy uznávanému ekonómovi so sebavedomím, ktoré jej nikdy nechýbalo.

Z viacerých študentov si Jurzyca vybral dvoch, pričom sa uchytila iba Emília. „Na rozdiel od iných dokázala rozprávať k veci,“ opisuje dnes europoslanec prvé stretnutie. Zdalo sa mu, že má ťah na bránku. Tu niekde sa začala písať história slovenskej Transparency. Na Slovensku, ako aj vo svete, stáli za protikorupčnými hnutiami ekonómovia. Za vznikom Centra pre hospodársky rozvoj v roku 1993 boli ekonómovia z Protimonopolného úradu. V tom istom roku vytvorila skupina ekonómov zo Svetovej banky v Berlíne medzinárodnú organizáciu Transparency International.

Zakladateľa Petra Eigena podnietila rozsiahla korupcia, ktorá brzdila boj s chudobou v rozvojových krajinách. Jurzycu zasa Mečiarova privatizácia. Korupciou sa primárne nezaoberal. Trápilo ho, ako Mečiarova vláda zlyháva v hospodárskej oblasti. Centrum začalo naplno fungovať v roku 1995, keď Mečiar odvolal protrhovo orientovaného predsedu Protimonopolného úradu Zdenka Kováča. Po Jurzycovi úrad opustila aj Daniela Zemanovičová, neskoršia programová riaditeľka Transparency.

Jedným z liekov na kolabujúcu ekonomiku poznačenú mečiarovskou privatizáciou bola vyššia transparentnosť. Verejnosť nemala k dispozícii ani len základné makroekonomické štatistiky, ktoré Štatistický úrad nezverejňoval. Dopyt po informáciách bol obrovský, čo sa v centre rozhodli využiť a pokúsili sa suplovať mečiarovskou vládou riadenú administratívu. Dáta o Slovensku pozháňané najmä zo zahraničných zdrojov vydávali v pravidelnom mesačníku. „Veľké hotely v Bratislave ho mávali v každej izbe,“ približuje svoj vtedajší úspech Jurzyca. Téma transparentnosti, ktorá prischla Emílii, sa na rozdiel od iných tém, ako boli napríklad bankroty, nevyčerpala.

Transparentnosť na Bajkalskej

V roku 1997 na parkovisku pred hotelom Holiday Inn strelami zo samopalu zavraždili známu postavu bratislavského podsvetia Miroslava Sýkoru. Jedna z vtedajších mafiánskych popráv sa udiala pod oknami Centra pre hospodársky rozvoj. Rok predtým zomrel v Bratislave pri výbuchu svojho auta Róbert Remiáš, spojka Oskara Fegyveresa, svedka únosu syna prezidenta Michala Kováča zorganizovaného Slovenskou informačnou službou. Ako sa Emília neskôr dozvedela, ľudia z berlínskej centrály Transparency absolvovali niekoľko misií do Bratislavy. Vytipovaným osobám ponúkali založenie slovenskej pobočky. Nikto si netrúfal zdvihnúť zástavu boja proti korupcii.

Už vtedy uznávaný 39-ročný Jurzyca sa držal ďalej od spoločenského aktivizmu. Ekonomický expert videl svoju rolu v návrhu systémových opatrení na ozdravenie krajiny, nie obviňovaní jednotlivcov za zlyhania. V článkoch sústredil kritiku na problém a riešenie, nie na osobu, ktorá ho zavinila. „Za socializmu som vravel, že východní Nemci nie sú lenivejší ako západní, len majú jednoducho zlý systém, ktorý treba zmeniť.“ Jurzyca presadzoval princíp nediskriminácie. Výsledky práce poskytovali všetkým, na semináre boli pozývaní aj predstavitelia Mečiarovho HZDS. Na rozdiel od budúcich vládnych garnitúr na ne však nechodili.

Jurzyca spomína, že projekty štartovali tým, že si mesiac-dva čítali všetko, čo sa týkalo danej témy. Nasledoval seminár s domácimi expertmi, ktorý mal za úlohu posunúť tému ďalej. Potom štúdium zahraničnej literatúry zakončené medzinárodnou konferenciou. Výsledkom niekoľkomesačného procesu bola štúdia s odporúčaniami systémových zmien, teda zákonov, pravidiel a inštitúcií. Až vtedy si Jurzyca dovolil prezentovať výsledky a propagovať ich v novinových článkoch.

Podobne vyzerala Emíliina práca na projekte transparentnosti v slovenskej ekonomike, ktorou ju mesiac po príchode do Centra poveril Jurzyca. Prvá verzia priniesla Emílii šok. Jurzyca podčiarkol červeným perom takmer každé slovo a o všetkom chcel diskutovať. „Zrazu som dostala americkú školu, obrovské prefackanie. Niekto si premiantke dovolil povedať, že je to celé zlé.“ Publikácia Transparentnosť v ekonomike Slovenska I. napokon vyšla v septembri 1998.2 Objavila sa v nej aj zmienka o Freedom of Information Act, americkom zákone, ktorý sa stal onedlho vzorom pre slovenský zákon o práve občanov na informácie od štátu.

Na záverečnú konferenciu do Bratislavy pozvali druhého najvýznamnejšieho predstaviteľa Transparency, novozélandského právnika Jeremyho Popa, ktorý je jedným z tvorcov celosvetovo uznávaného rebríčka vnímania korupcie CPI. „Ľudsky sme si sadli,“ spomína Emília na ich stretnutie. Pope neformálne spomenul možnosť založenia národnej pobočky Transparency, čo v centre vyhodnotili ako príležitosť, ktorej sa treba chytiť.

Jurzyca cítil, že partnerstvo v oblasti, kde nemali žiadne skúsenosti, môže byť prínosom. „Viac rokov sme ich sledovali, mali dobré výstupy, čo nás presvedčilo, že v takej sieti by sme chceli byť.“ Do Berlína odišiel list, v ktorom centrum požiadalo o vytvorenie národnej pobočky.

Na Bajkalskej 25 však nemali pocit úspechu, pri ktorom je treba strieľať šampanské. „Brali sme to ako jeden z menších projektov, ktorý môže a nemusí vyjsť,“ opisuje Rastislav Kováčik, ktorý ho spolu s Emíliou dostal na starosti. Neskorší dlhoročný finančný manažér mimovládnej organizácie INEKO, ktorá vznikla rovnako na pôde centra, bol skeptický. Veľmi nerozumel informáciám okolo globálnej Transparency. Zdali sa mu nepodstatné. „Nebral som to ako významnú aktivitu, ktorá zmení naše životy.“

Protikorupčná sieť

Transparency najprv prenikla do susedného Česka. Emília práve končila štúdium na vysokej škole a niekoľko dní po otvorení českej pobočky ju čakali štátnice, napokon však spolu s Kováčikom nasadli na vlak do Prahy. Podpis zakladacej listiny sa odohral 23. mája 1998 v Španielskej sále Pražského hradu. Transparency na akcii reprezentoval jej zakladateľ Peter Eigen. Prítomných bolo viacero politických špičiek, vrátane vtedajšej vychádzajúcej hviezdy českej sociálnej demokracie Stanislava Grossa.

23. máj 1998, Praha: Emília Sičáková cestou zo stanice metra na otvorenie českej pobočky Transparency v Pražskom hrade. Foto – archív Emílie Sičákovej-Beblavej.

Emília bola atmosférou ohromená. Okrem iného mohla hovoriť s Eigenom, ktorý má povesť charizmatického človeka. V Prahe zaznela úvaha, že pobočka na Slovensku by mohla vzniknúť už v septembri 1998. Čerstvá absolventka vzápätí odcestovala na svetovú konferenciu Transparency do Kuala Lumpur a po prvýkrát sa ocitla v spoločnosti protikorupčných aktivistov z celého sveta. „Bola to ohromná dopamínová injekcia,“ vrátila sa z Malajzie nadšená, s ešte silnejším odhodlaním.

Centrum nemávalo v úvodných rokoch dosť prostriedkov ani na bežné fungovanie, nieto inštitucionálne zdroje na zakladanie nových organizácií. Podľa Jurzycu boli mesiace, keď z domu nosili peniaze na nájom priestorov. Aj napriek tomu však na Bajkalskej 25 vládlo nadšenie. Ľudí dokázal vyburcovať paradoxne Mečiar. Boli mobilizovaní jeho výčinmi a chceli prispieť ku koncu najtemnejšieho obdobia novodobej histórie Slovenska.

Po úspešnom ukončení štúdia mohla Emília ostať v Centre len vďaka tomu, že ju prijali na doktorandské štúdium. Naďalej mala internát a k tomu aj skromný doktorandský plat. Slobodnej žene bez záväzkov to na prežitie stačilo. Jediné, čo Jurzyca budúcej šéfke Transparency mohol dať, bolo miesto v kancelárii a počítač. Kreslo, na ktorom sedela, bolo roztrhané. S humorom ho prezývala indiánska stolička. V takých podmienkach vtedy prijímali návštevy, vrátane tej z OECD.

Druhým problémom bolo, že novému projektu chýbala väčšia spoločenská legitimita. Berlínskej centrále sa nepozdávalo, že by mal stáť iba na Jurzycovi a neznámej absolventke vysokej školy bez širšieho zázemia.

V lete tak začala vznikať Aliancia za transparentnosť a boj proti korupcii, čo bolo neformálne združenie dvoch desiatok spoločensky známych osobností, ktoré sa nebáli v čase vrcholiaceho mečiarizmu verejne podporiť novovznikajúcu protikorupčnú organizáciu. Podobný orgán malo aj samotné Centrum pre hospodárske reformy. Jurzycovi sa podarilo získať predovšetkým vtedajšieho rektora Ekonomickej univerzity Juraja Sterna. Aliancia sa postupne vyprofilovala na poradný orgán slovenskej Transparency a v roku 2013 ju nahradila správna rada. V začiatkoch Emílii pomáhali známe mená z aliancie, ktoré bývali uvedené v tiráži každej publikácie. Keď sa zakrátko objavili útoky namierené na protikorupčnú organizáciu, členovia aliancie neváhali prísť na tlačovú konferenciu a postaviť sa na stranu jej predstaviteľov.

Ľudia z aliancie boli aj pri oficiálnom vzniku slovenskej Transparency 21. septembra 1998. Založenie bratislavskej pobočky nemalo zďaleka taký lesk ako vyššie spomenutá udalosť u našich susedov. V hoteli Holiday Inn sa mohla uskutočniť vďaka tomu, že sála bola po dopoludňajšej konferencii Jurzycovho centra ešte zaplatená a využilo sa občerstvenie, ktoré ostalo z konferencie.

21. septembra 1998, Bratislava: Vznik slovenskej pobočky Transparency potvrdili v hoteli Holiday Inn podpismi Jeremy Pope z centrály medzinárodnej organizácie (prvý sediaci vľavo) a riaditeľ Centra pre hospodársky rozvoj Eugen Jurzyca. Foto – archív Emílie Sičákovej-Beblavej.

Zakladaciu listinu prišiel z Berlína podpísať do Bratislavy Jeremy Pope. Za jeden stôl si k nemu sadol Eugen Jurzyca, ktorý zobral novú organizáciu pod krídla svojho Centra ako organizačnú zložku. Vážnosť zakladaciemu aktu dodalo, že v publiku stáli aj Ivan Mikloš a Brigita Schmögnerová, budúci členovia prvej vlády Mikuláša Dzurindu, ktorá vznikla onedlho.

Transparency International Slovensko sa stala členom globálnej protikorupčnej siete. Z Emílie prezidentka novovzniknutej organizácie. Dnes vysvetľuje, že prezidentský titul určil Rastislav Kováčik, ktorý mechanicky preložil zahraničné stanovy, ktoré poslúžili ako vzor. „Nevenovala som tomu pozornosť, na to som jednoducho nemala čas. Brala som to ako formalitu,“ tvrdí dnes Sičáková-Beblavá o funkcii prezidentky, ktorú prijala, aj keď bola stále len výskumnou pracovníčkou centra vedeného Jurzycom. V úvodnom období titul pomáhal dodávať prestíž novej protikorupčnej organizácii. Emília ho nikdy nezmenila. Prezidentkou ostala počas celých nasledujúcich jedenástich rokov na čele slovenskej Transparency.

Riaditeľka korupcie

Transformujúci sa štát na prelome milénia ponúkal príležitosti, ktoré boli v zavedených demokraciách nepredstaviteľné. Emília sa chopila témy korupcie, ktorej sa dovtedy nikto špeciálne nevenoval. Získala na ňu v podstate monopol. Z transparentnosti a boja proti korupcii sa vďaka nej čoskoro stala celospoločenská mantra, ktorej bolo pre niektorých až priveľa. A z dvadsaťpäťročnej absolventky vysokej školy mediálna hviezda, ktorá predsedovi vlády píše protikorupčný program.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Citáty

Úvod

Kapitola 1