Joe Abercrombie

Půl války

3. DÍL CYKLU MOŘE STŘEPŮ

EUROMEDIA

Přeložil Roman Tilcer

Half a War

Copyright © 2015 Joe Abercrombie

Map copyright © 2015 Nicolette Caven

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-7259-7

Teddymu

Po všech vchodech,

než dovnitř vejdeš,

se podívej

a poohlédni,

neboť nemůžeš vědět,

kde nepřátelé

u stolu v síni sedí.

Z Hávamálu, Výroků Vysokého

I

SLOVA JSOU ZBRANĚ

PÁD

„Prohráli jsme,“ pravil král Fynn a zadíval se do piva. Skara se rozhlédla po prázdné síni a seznala, že o tom není pochyb. Minulé léto hrozilo, že nadskočí střecha, jak se shromáždění hrdinové krvelačně chvástali, jak slavně pěli, jak slibovali vítězství nad velekrálovou chátrou.

Jak už tomu u mužů často bývá, ukázalo se, že toho mnohem víc namluví, než svedou v boji. Po měsících zahálky se bez jakékoli slávy či úspěchu jeden po druhém odplížili, až zůstala jen hrstka nešťastníků postávajících kolem velkého ohniště, kde plameny dohořívaly podobně, jako se ztrácelo throvenské bohatství. Dříve býval mnohosloupový Hvozd plný válečníků, nyní jej však obývaly stíny. Jestli byl něčeho plný, pak zklamání.

Prohráli. A to ani nebojovali.

Matka Kyre to pochopitelně viděla jinak. „Uzavřeli jsme dohodu, můj králi,“ opravila krále Fynna a uždibla z masa stejně střídmě jako stará kobyla z kupky sena.

„Dohodu?“ Skara do svého netknutého jídla vztekle bodla. „Můj otec zahynul při obraně Bailova mysu a ty jsi předala klíč stařeně Wexen, aniž padla jediná rána. Slíbila jsi velekráli, že umožníme jeho válečníkům volný průchod zemí! Jak podle tebe vypadá prohra?“

Matka Kyre se k ní jako obvykle otočila s nesnesitelným klidem. „Prohra by byla, kdyby tvůj děd ležel v rovu a jaletoftské ženy lkaly nad mrtvými syny. A ty bys, princezno, měla kolem krku obojek přikovaný k velekrálovu křeslu. Tak by to myslím vypadalo. Proto taky říkám, že jsme uzavřeli dohodu.“

Král Fynn, připravený o veškerou hrdost, schlípl jako plachta bez stěžně. Skara měla odjakživa za to, že je neporazitelný jako Otec země. Nesnesla vidět ho takhle. Nebo možná nesnesla pomyšlení, jak dětinsky mu doteď věřila.

Král do sebe obrátil zbytek piva, říhl si a odhodil pozlacený pohár, aby mu přinesli další. „Co povíš ty, Modrý Kutíři?“

„V takový královský společnosti toho, můj králi, namluvím pokud možno co nejmíň.“

Modrý Kutíř byl mazaný starý nuzák, spíš nájezdník než námezdník či obchodník. Tvář měl hrubě tesanou, ošlehanou a popraskanou jako letitá ozdoba na lodní přídi. Být to na Skaře, nepustila by ho do přístavu, natož ke své tabuli.

Matka Kyre to pochopitelně viděla jinak. „Kapitán je jako král, jen vládne lodi, a ne zemi. Tvé zkušenosti by mohly být princezně Skaře ku prospěchu.“

Taková urážka. „Lekce politiky od piráta,“ zamumlala si Skara sama pro sebe, „a ještě ke všemu neúspěšného.“

„Nehuhlej. Kolik hodin jsem tě učila, jak správně hovoří princezna? Jak správně hovoří královna?“ Matka Kyre zvedla bradu a bez námahy docílila toho, že se její hlas odrazil od stropu. „Soudíš-li, že tvé myšlenky stojí za vyslechnutí, vyslov je hrdě, vyšli je do každičkého koutu, zaplň síň svými nadějemi a touhami, ať je sdílejí všichni, kdo poslouchají! Pakliže se za své myšlenky stydíš, je lepší mlčet. Úsměv nic nestojí. Kde jsme to skončili?“

„Nuže…“ Modrý Kutíř se podrbal v té troše šedivých vlasů, které mu stále držely na lebce pokryté skvrnami od pobytu pod širým nebem. Očividně to bylo místo, kam hřeben moc často nezavítal. „Stařena Wexen potlačila povstání v Nížinách.“

„S pomocí toho svého psa Jasného Jillinga, co neuctívá jiného boha nežli Smrt.“ Skařin dědeček chňapl po poháru, ačkoli mu otrok teprve naléval, a pivo se rozstříklo po stole. „Prý nechal cestu do Skekenhradu vroubit oběšenci.“

„Velekrál obrací zrak na sever,“ pokračoval Kutíř. „Rád by si podrobil Uthila s Grom-gil-Gormem a Throvensko…“

„Mu stojí v cestě,“ dopověděla za něj matka Kyre. „Nehrb se, Skaro, nevypadá to pěkně.“

Skara se zamračila, ale i tak vytáhla ramena o něco výš a přiblížila se ke strnulé, příšerně nepřirozené poloze s nataženým krkem, kterou ministryně schvalovala. Seď, jako bys měla u krku nůž, říkávala vždycky. Rolí princezny není mít pohodlí.

„Já jsem uvyklej svobodnýmu životu a nepatřím zrovna mezi příznivce stařeny Wexen, tý její Jedný Bohyně nebo jejích daní a zákonů.“ Modrý Kutíř si sklíčeně promnul křivou čelist. „Když ale Matka moře rozdmýchá bouři, kapitán dělá, co musí, a zachraňuje, co se dá. Mrtvýmu je svoboda k ničemu. A ještě víc k ničemu je živýmu hrdost.“

„Moudrá slova.“ Matka Kyre zakývala prstem na Skaru. „Poražení mohou zítra zvítězit. Mrtví prohráli jednou provždy.“

„Těžko rozlišit moudrost od zbabělosti,“ odsekla Skara.

Ministryně zaťala zuby. „Přísahám, že urážet hosty jsem tě neučila. Ušlechtilost se neprojevuje úctou k těm nejvznešenějším, nýbrž k těm níže postaveným. Slova jsou zbraně. Měla bys je používat s náležitou uvážlivostí.“

Kutíř dal mírným mávnutím ruky najevo, že se nikterak neurazil. „Princezna Skara má dozajista pravdu. Znal jsem spoustu lidí mnohem statečnějších, než jsem já.“ Smutně se pousmál, přičemž odhalil nerovný chrup s několika mezerami. „Avětšinu z nich jsem pochoval, pěkně jednoho po druhým.“

„Odvaha a dlouhý život jdou jen zřídka dohromady,“ poznamenal král a opět dopil pohár.

„Králové a pivo nejdou dohromady o nic líp,“ řekla Skara.

„Nic jiného než pivo mi nezbylo, vnučko. Válečníci mi utekli. Spojenci mě opustili. Jejich přísahy byly jen do pěkného počasí. Dokud svítila Matka slunce, byly pevné jako dub, ale jen co se zatáhlo, hned zchřadly.“

To nebylo žádným tajemstvím. Skara den za dnem sledovala přístav, protože chtěla vědět, s kolika loděmi připluje Železný král Uthil z Gettska, kolik válečníků doprovodí proslulého Grom-gil-Gorma z Vansterska. Den za dnem, a z pupenů vyrostly listy, ty potom vrhaly mihotavý stín a posléze zhnědly a opadaly. Nepřiplul nikdo.

„Věrnost je běžná u psů, u lidí se ale objevuje vzácně,“ prohlásila matka Kyre. „Spoléhat na ni je ještě horší než nemít vůbec žádný plán.“

„A co je pak lepší?“ zeptala se Skara. „Spoléhat na zbabělost?“

Dědeček se k ní otočil, oči měl krhavé, z úst mu táhlo jako sládkovi, vypadal staře. Staře a poraženě. „Vždycky jsi byla statečná, Skaro. Statečnější než já. V žilách ti jistě koluje Bailova krev.“

„I tvoje, můj králi! Odjakživa jsi mi přece říkal, že meče vybojují jen půl války. Druhá půlka se musí vybojovat tady.“ S tím si Skara přitiskla jeden prst k hlavě, a to tak silně, až to zabolelo.

„Vždycky jsi byla chytrá, Skaro. Chytřejší než já. Bohové vědí, že když si umaneš, přemluvíš třeba ptáky, ať slétnou z oblohy. Vybojuj tedy půl války. Přijď s bystrým plánem, kterak vyhnat velekrálova vojska a zachránit zemi a náš lid před mečem Jasného Jillinga. Ušetři mě ponížení z dohody se stařenou Wexen.“

Skara se začervenala a sklopila oči k podlaze pokryté slámou. „Kéž bych tak mohla.“ Bylo jí sedmnáct zim, a ať už jí žilami kolovala, či nekolovala Bailova krev, žádnou hrdinnou odpověď v hlavě nenašla. „Omlouvám se, dědečku.“

„I já tobě, dítě.“ Král Fynn si opřel záda a pokynul, že chce další pivo. „I já tobě.“

„Skaro.“

Probrala se ze ztrápených snů do tmy a ve světle jediné mihotající voskovice spatřila jako přízrak obličej matky Kyre.

„Skaro, vstávej.“

Nemotorně ze sebe odhrnula houně, ještě skoro spala. Zvenčí se ozývaly divné zvuky. Křik a smích.

Promnula si oči. „Co je?“

„Musíš jít s Modrým Kutířem.“

Potom ho Skara zahlédla, čekal ve dveřích do ložnice. Černá postava s rozcuchanou hlavou a zrakem upřeným k zemi.

„Cože?“

Matka Kyre ji začala tahat za paži. „Musíš jít hned.“

Skara chtěla něco namítnout. Jako vždy. Potom si ale všimla, jak se ministryně tváří, a bez řečí ji poslechla. Nikdy dřív neviděla, že by se bála.

Zvuky zvenčí už nezněly jako smích. Byl to jekot. Divoké hlasy. „Co se děje?“ vysoukala ze sebe Skara.

„Udělala jsem strašnou chybu.“ Matka Kyre střelila pohledem ke dveřím a zase zpátky. „Věřila jsem stařeně Wexen.“ Stáhla Skaře z ruky zlatý kroužek. Ten, který si kdysi vzal Bail Budovatel do bitvy, s rubínem, jenž se v záři svíce temně leskl jako čerstvě prolitá krev. „Tohle je pro tebe.“ Podala ho Modrému Kutířovi. „Pokud mi slíbíš, že ji bezpečně dopravíš do Thorlby.“

Nájezdník provinile zvedl oči a kroužek přijal. „Přísahám. Na slunce a na měsíc.“

Matka Kyre Skaře bolestivě stiskla obě ruce. „Děj se co děj, musíš přežít. Je to teď tvá povinnost. Musíš přežít a stát se vůdkyní. Musíš bojovat za Throvensko. Musíš se postavit za jeho lid, když… když to neudělá nikdo jiný.“

Skaře se strachy stáhlo hrdlo, skoro ze sebe nedokázala vypravit slovo. „Bojovat? Ale –“

„Učila jsem tě jak. Snažila jsem se. Slova jsou zbraně.“ Ministryně jí setřela z tváří slzy. Skara si ani nevšimla, kdy jí vyhrkly. „Tvůj dědeček měl pravdu, jsi statečná a chytrá. Ale teď musíš být silná. Už nejsi dítě. Navždycky si zapamatuj, že ti v žilách koluje Bailova krev. Teď už běž.“

Skara bosky prošla temnou ložnicí k Modrému Kutířovi. Třásla se, měla na sobě jen noční košili. Lekce matky Kyre v ní zapustily tak hluboké kořeny, že ji i přes strach o život trápilo, že není náležitě oblečená. Plameny za úzkými okny vrhaly na slaměnou podlahu bodavé stíny. Bylo slyšet vyplašený křik. Psí štěkot, ten však náhle ztichl. Dunivé rány, jako když se kácí strom.

Jako když buší sekery do dveří.

Přešli do síně pro hosty, kde před pár měsíci spali válečníci, rameno na rameni. Nyní tam ležela pouze rozedraná přikrývka Modrého Kutíře.

„Co se děje?“ zašeptala Skara. Málem nepoznávala vlastní hlas, jak zněl slabě a nakřáple.

„Jasnej Jilling a jeho souputníci,“ opáčil Kutíř, „přišli vyřídit účty stařeny Wexen. Jaletoft už je v plamenech. Mrzí mě to, princezno.“

Skara sebou škubla, jelikož jí cosi navlékl na krk. Obojek z krouceného stříbrného drátu, s tiše cinkajícím řetízkem. Takový, jaký nosila mladá Inglingka, která jí splétala vlasy.

„Je ze mě otrokyně?“ hlesla Skara, když si Kutíř obtočil druhý konec řetízku kolem zápěstí a tam ho připjal.

„Musíš tak vypadat.“

Skara se schoulila, zvenku se totiž ozval nějaký hlomoz, kovový třesk a Kutíř ji přitiskl ke zdi. Sfoukl svíci, aby je zahalila tma. Skara postřehla, že tasil nůž. Na čepeli se zaleskl Otec měsíc.

Zpoza dveří se nyní ozývalo vysoké a strašlivé vytí, spíš šelmí řev než lidské hlasy. Skara zavřela oči, pod víčky ji zaštípaly slzy a začala se modlit. Mumlala, koktala, nemělo to hlavu ani patu. Modlila se ke všem bohům, a přitom k žádnému.

Je hračka zachovat odvahu, když se Poslední dveře zdají drobné a vzdálené, jako cosi, čím by se měl zabývat někdo jiný. Teď jí Smrt dýchala za krk a její ledový dech odvahu dočista zmrazil. Jak lehce se Skaře večer hovořilo o zbabělosti. Nyní ji pochopila.

Dlouhé vřísknutí a pak ticho snad ještě úděsnější než onen zvuk. Kutíř zatáhl za řetízek, ucítila na tváři jeho páchnoucí dech.

„Musíme jít.“

„Bojím se,“ vydechla.

„Já taky. Ale když zachováme odvahu, možná se z toho nějak vymluvíme. Jestli nás najdou, jak se tu schováváme...“

Strach můžeš porazit jedině tak, že se mu postavíš, říkával dědeček. Když se před ním budeš schovávat, porazí on tebe. Kutíř zvolna otevřel vrzající dveře a Skara se přinutila vykročit za ním, i když se jí kolena třásla tak, že skoro klepala o sebe.

Bosá noha jí podklouzla na čemsi mokrém. Vedle dveří ležela mrtvola a sláma všude kolem ní zčernala krví.

Jmenoval se Borid. Byl to válečník, sloužíval otci. Když byla Skara malá, nosíval ji na ramenou, aby dosáhla na broskve v sadu pod hradbami Bailova mysu.

V očích ji pálilo, ale pomalu jela pohledem tam, odkud bylo slyšet hlasy. Přes zlomené zbraně a puklé štíty. Přes další mrtvoly, stočené, ležící, rozvalené mezi vyřezávanými sloupy, které daly dědečkově síni název Hvozd.

Ve světle vyhasínajícího ohniště stály nějaké postavy. Proslulí válečníci. Zbroj, zbraně a cenné kroužky se jim leskly barvami plamenů a oni sami vrhali na podlahu dlouhé stíny.

Stála tam s nimi i matka Kyre a Skařin dědeček. Ten na sobě měl narychlo oblečenou, špatně padnoucí zbroj a vlasy mu trčely, rozcuchané z postele. Na dvojici zajatců se mile usmíval štíhlý válečník s jemnou, pohlednou a dětsky bezstarostnou tváří. Ostatní zabijáci se se k němu neodvažovali ani přiblížit.

Byl to Jasný Jilling, který neuctívá jiného boha nežli smrt.

Velkou síní se rozlehl jeho bodrý hlas. „Doufal jsem, že budu moct pozdravit i princeznu Skaru.“

„Odplula za svou sestřenicí Laithlin,“ odvětila Kyre. Stejným klidným tónem, s jakým Skaru den co den učila, opravovala a kárala, tentokrát v něm ovšem zazněl neobvyklý záchvěv strachu. „Nikdy se k ní nedostanete.“

„Ale dostaneme,“ prohlásil jeden Jillingův válečník, chlapisko s býčí šíjí.

„Už brzo, matko Kyre, už brzo,“ řekl jiný s dlouhým kopím v ruce a rohem u opasku.

„Král Uthil přijde za vámi,“ odtušila matka Kyre. „Spálí vám lodě a zažene vás zpátky do moře.“

„Jak mi spálí lodě, když jsou v bezpečí za velkými řetězy u Bailova mysu?“ opáčil Jilling. „Za řetězy, od nichž jsi mi dala klíč?“

„Přijde Grom-gil-Gorm,“ řekla matka Kyre, ale snížila hlas skoro až k šepotu.

„V to doufám.“ Jilling natáhl ruce a velmi jemně jí přehodil vlasy za ramena. „Ale co se tebe týče, přijde pozdě.“ Tasil meč s hruškou v podobě zlatého spáru svírajícího velký démant. Ocelová čepel se ve tmě zablýskla jako zrcadlo a Skaře po ní zůstala před očima bílá šmouha.

„Smrt čeká na všechny.“ Král Fynn dlouze nasál vzduch do chřípí a pyšně vypjal prsa. Připomínal tak muže, jímž býval. Rozhlédl se po síni, mezi sloupy, střetl se pohledem se Skarou a princezna měla pocit, že se na ni nepatrně usmál. Pak klesl na kolena. „Dnes zabiješ krále.“

Jilling pokrčil rameny. „Králové a sedláci. Smrt nás vidí všechny stejně.“

Bodl Skařina dědečka do míst, kde se krk střetává s ramenem, čepel do něj zajela až po jílec a hned zase vyklouzla, bylo to rychlé a smrtící jako úder blesku. Král Fynn jen suše kníkl, zemřel okamžitě. Padl tváří do ohniště. Skara stála jako přimražená, zadržovala dech, zadržovala myšlenky.

Matka Kyre shlédla na svého mrtvého pána. „Stařena Wexen mi dala slib,“ vykoktala.

Kap kap kap, kanula krev z hrotu Jillingova meče. „Sliby poutají jen slabochy.“

Zatočil se pružně jako tanečník a tmou se mihla ocel. Vytryskla černota, hlava matky Kyre žuchla na podlahu a tělo se svalilo, jako by v něm nebyla jediná kost.

Skara rozechvěle zalapala po dechu. Určitě se jí to jenom zdá. Blouzní. Chtěla si lehnout. Zatřepotala se jí víčka, podlomila se jí kolena, ale Modrý Kutíř ji pevně držel za ruku.

„Seš otrokyně,“ sykl a rázně s ní zatřásl. „Budeš mlčet. Ničemu nerozumíš.“

Skara se zkusila zklidnit, protože s každým výdechem kňourala. Blížily se k nim lehkonohé kroky. Kdesi v dáli začal někdo ječet a ne a ne přestat.

„Ale ale,“ ozval se mírný hlas Jasného Jillinga. „Tihle dva tu nemají co pohledávat.“

„Ne, pane. Jmenuju se Modrej Kutíř.“ Skara nedokázala pochopit, jak může mluvit tak přátelsky, pevně a rozumně. Kdyby otevřela ústa ona, vyšly by z ní jen uslintané vzlyky. „Jsem obchodník s oprávněním od velekrále, nedávno jsem se vrátil po Divíně. Máme namířeno do Skekenhradu, vichřice nás odvála z kurzu.“

„Musíš být dobrým přítelem krále Fynna, že tě pohostil ve své síni.“

„Moudrej obchodník je přítel s každým, pane.“

„Potíš se, Modrý Kutíři.“

„Upřímně, děsíš mě.“

„Vskutku moudrý obchodník.“ Skara ucítila pod bradou něžný dotyk a musela mírně zaklonit hlavu. Podívala se do tváře člověku, jenž právě zavraždil dva lidi, kteří ji odmala vychovávali. Zračil se v ní milý úsměv, byla však postříkaná krví a Skara na ni hleděla z takové blízkosti, že by mu mohla spočítat pihy na nose.

Jilling našpulil plné rty a vysoce, ostře zahvízdal. „A obchoduješ s dobrým zbožím.“ Sáhl princezně jednou rukou do vlasů, navinul si je na prsty, odhrnul jí je z obličeje a přitom jí přejel palcem po líci.

Musíš přežít. Musíš se stát vůdkyní. Skara v sobě potlačila strach. Potlačila nenávist. Silou vůle se přinutila zachovat prázdný výraz. Jako otrokyně, z jejíž tváře nelze nic vyčíst.

Konec ukázky

Table of Contents

I SLOVA JSOU ZBRANĚ

PÁD