Přeložila Ivana Nuhlíčková

THE MEMORY OF YOU

Text copyright © 2018 by Jamie Beck

This edition is made possible under a license arrangement originating

with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with

Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

All rights reserved.

Translation © Ivana Nuhlíčková, 2021

ISBN 978-80-249-4376-3

Mé nejstarší přítelkyni Joanně, která mi pomáhá slavit nejšťastnější okamžiky a podporuje mě v těch nejhorších chvílích. Díky, že jsi měla odvahu oslovit cizího člověka, když ses před mnoha lety vracela ze školy.

Předmluva

Milí čtenáři,

děkuji, že jste si vybrali tuto knihu! Těšila jsem se, až vám představím Sanctuary Sound a okruh kamarádek, které si nějakou dobu říkaly parta z Lilac Lane. Nápad na tuto sérii vzešel ze sledování zpráv po ničivé explozi, ke které došlo na koncertu jedné zpěvačky v Anglii. Vzpomínám si, že jsem uvažovala o tom, jak snadno by se oběťmi podobného incidentu mohli stát moji vlastní puberťáci. To mě vedlo k úvahám, jak oběti a jejich rodiny takové události prožívají, jak různí lidé reagují na trauma. Tam někde začínaly rašit kořínky příběhů o Steffi, Claire a Peyton, každá z nich měla vlastní trauma, které musela překonat.

Steffi je jednou z nejtvrdších a nejodolnějších hrdinek, o jakých jsem kdy psala. Její příběh je velice silný, noří se z temnoty. Když jsem se na tuto knížku připravovala, zaskočilo mě nejen obrovské množství žen, které jsou ve Spojených státech každý rok sexuálně zneužívané, ale také síla, se kterou mysl některých na podobné trauma reaguje.

Při práci na příběhu jsem využila řadu zdrojů a konzultovala s psychology, ale protože sama psycholog nejsem, je možné, že jsem některé informace špatně pochopila, to jsou potom moje chyby. Protože jsem měla v úmyslu napsat příběh plný naděje, o tom, jak se člověk učí požádat o pomoc a postavit se svým strachům, některé věci jsem si upravila. Pokud se chcete o těchto tématech dozvědět víc, připojila jsem seznam některých zdrojů, které jsem při práci použila.

Doufám, že postavou Stefanie Lockwoodové jsem vzdala hold všem ženám, které takové trauma utrpěly a odvážně podstoupily bitvu, aby získaly zpátky svůj život a samy rozhodly, co pro ně bude určující.

S pozdravem

Jamie Becková

První kapitola

Nikdy nelituj ničeho, díky čemu jsi byla šťastná. Tahle rada, kterou dala Steffi její matka před mnoha lety na smrtelné posteli, jí poskytovala útěchu při nejrůznějších chybách. Když dnes zabočovala do Echo Hill Lane, úzké slepé ulice lemované stromy, kde ji čekala pracovní schůzka a mnoho šťastných vzpomínek, znovu se jí ta slova vybavila. Jenomže ta stará poučka se úplně nehodila k nepříjemné situaci, která ji čekala, protože to, čeho litovala, nemělo příliš společného s dobou, kterou tu trávila s Ryanem Quinnem a jeho rodinou, souvisela spíš s tím, jak je všechny opustila.

Zaparkovala dodávku naproti bílému domku v holandském koloniálním stylu, který pro ni byl kdysi druhým domovem. Když vypnula motor, zůstala sedět za volantem, protřepala si ruce a přemýšlela, jak dopadne její první hovor s paní Quinnovou po deseti letech. Vzdala se příjemného prostředí této rodiny poté, co Ryan odešel na vysokou. Kdyby ji teď viděli její bratři, určitě by si ji nepřestali dobírat.

Ale dnes nebyly její nepříjemné pocity důležité. Dnes šlo o práci, kterou s kamarádkou od dětství a současnou obchodní partnerkou Claire potřebovaly získat, aby se jejich firma na úpravy domů a bytů dál rozrůstala.

„O nic nejde,“ zamumlala si, zhluboka vydechla a otevřela dveře. Připnula si opasek na nářadí, přešla ulici a pokračovala přes trávník k malé verandě. Známé červené vstupní dveře jí vyvolaly úsměv na tváři, když třikrát rázně zaklepala. Nadechla se povědomé vůně nedalekého zálivu Long Island, aby se uklidnila.

Paní Q. otevřela, v koutcích modrých očí jí pohrával obvyklý živý úsměv. Z té vysoké ženy stále vyzařovala sebejistota, ačkoli posledních deset let jí přineslo nové vrásky. Ve světlých vlasech se rýsovaly šedivé pramínky. Okamžitě se mezi ně draly příjemné vzpomínky, ale Steffi se snažila nepodlehnout nutkání položit si ruku na srdce.

Viděly se po dlouhé době a z dveří se linula vůně máslových sušenek. Steffi se teď nemohla schovat, jako to udělala, když se náhodně setkaly to léto poté, co se s Ryanem rozešli, když zůstal na stáži v Bostonu.

Šla si do lékárny pořídit ještě na poslední chvíli několik věcí na letní cestu do zahraničí, tu, kterou jí Ryan předešlé léto rozmluvil, a zahlédla paní Q. ve frontě. Schovala se za regál s chipsy, dokud paní Q. neodešla. Znovu ji zaplavil smutek nad ztrátou jejich výjimečného přátelství.

Ještě nedávno žila Steffi v Hartfordu, během návštěv u rodiny se s nikým z Quinnových nesetkala, proto jí tak bušilo srdce a cítila se nejistá.

„Stefanie, vypadáš pořád stejně. Pojď dovnitř, ať nespálím poslední plech sušenek.“ Naznačila Steffie, aby vstoupila, ale neobjaly se jako kdysi. Potom zamířila přímo do kuchyně.

Zaskočily ji známé zvuky, vlastně se tu nic nezměnilo – dřevěná podlaha vrzala, schody, které vedly do Ryanova pokoje, pokrýval sisalový koberec. Steffi vrazila do krabic poskládaných vedle schodiště.

„Dávej pozor!“ zavolala na ni paní Q.

Na krbové římse stála velká fotografie Ryana a jeho dcery Emmy. S usměvavýma hnědýma očima a kakaovými vlasy byl stejně pohledný jako vždy. Val, jeho šťastná manželka, se mohla s tím pohledem probouzet každý den. Steffi si cestou do kuchyně přejela dlaní po hrudi.

Paní Q. ukázala vařečkou k tácu na kuchyňské lince. „Nabídni si.“

„Děkuju.“ Steffi si vzala jednu teplou silnou sušenku a zůstala stát v kuchyni. Při pohledu na skřínky z třešňového dřeva a desky ze zelené žuly si připadala, jako by jí zase bylo šestnáct.

Když dojedla sušenku, napadlo ji, jestli ty krabice znamenají, že se Quinnovi stěhují. Chtějí nějaké úpravy, aby jejich dům zaujal i mladé kupce? Mělo by jí to být jedno, ale představa, že by se odstěhovali, pro ni byla stejně bolestná, jako kdyby měla spálit svou oblíbenou knihu výstřižků.

To ale samozřejmě nemohla říct. „Vypadáte skvěle, paní Q.“

„Díky, ty taky.“ Přesunula poslední várku sušenek na mřížku, aby vystydly. „Obě jsme teď už dospělé. Říkej mi Molly.“

„Dobře.“ Steffi to v duchu zkusila, ale bylo těžké myslet na paní Q. jako na Molly. Zvlášť když toho mezi nimi zůstalo tolik nevyřčeného.

Molly vypnula troubu. „Tak povídej. Jak se máš?“

„Jako vždycky.“ Nebyla to úplně pravda, ale nechtělo se jí přiznat, že život nebyl vůbec takový, jak si ho kdysi představovala. Když teď stála v této kuchyni, ještě víc vynikala ironie její snahy uniknout do velkého světa. Nakonec skončila zpátky doma, zatímco Ryan měl svou právnickou kariéru a žil s rodinou ve velkém městě.

Molly zkřížila paže. „Sanctuary Sound ti musí po životě v Hartfordu připadat ospalé.“

„Ani ne.“ Doufala, že to je poslední polopravda, kterou tu bude muset vyslovit. „Je fajn být zpátky doma.“

Její rodné město s pěti tisíci obyvatel usazených na pobřeží Connecticutu se od městského života hodně lišilo. Přispěchala sem asi před dvěma měsíci a toužila se obklopit známým prostředím poté, co…

„Nenechalas za sebou nějakého přítele?“ vytrhl ji z úvah Mollyin hlas. V jejím klidném pohledu nebyla žádná zahořklost, nejspíš proto, že Ryan jí dal nádhernou vnučku, ale Steffi netěšilo, že se hovor ubírá právě tímhle směrem.

„Ne.“ Stiskla dlaně v pěst, až se jí nehty zaryly do kůže, a přitom si vybavila, jak krutě opustila Ryana. Když na to pomyslela, dodnes se jí svíral žaludek stejně, jako když tehdy ignorovala jeho telefonáty a esemesky. Teď byla dobrá chvíle změnit téma. „Na nic takového není čas. Teď máme s Claire spoustu práce, když rozjíždíme firmu.“

„Jste statečné holky, když se samy pouštíte do podnikání.“

„Městečko začíná ožívat, takže byla vhodná chvíle to riziko podstoupit.“

„Pravda, zažíváme příliv nových obyvatel.“ Mollyin úsměv i tón prozrazoval stejný nádech zklamání jako u jejího otce nebo dalších starousedlíků, kteří naříkali nad armádou bohatých mladých rodin hledajících staré domy na pláži, které se daly koupit pod cenou. Jenomže právě ti, které starousedlíci považovali za náplavu, byli pro Steffi cílovou skupinou.

Molly odložila misku a vařečku do dřezu a přidala i plech.

„Většina lidí z vaší generace se odstěhovala.“ Molly se zadívala někam do dálky, možná si v duchu přála, aby se obě její děti nebyly odstěhovaly. „To je prokletí dětství na malém městě. Člověk si myslí, že zbytek světa je zajímavější, hluboké vztahy, které obohacují život, berou jako samozřejmost.“

Steffi to s postupujícím věkem začínala chápat. Málem se zeptala na Ryana, protože mlčet o něm jí připadalo divné a zbabělé. Jenomže něco ji zarazilo. „Měla bych se podívat na tu zadní verandu, potřebuji si to připomenout, abychom se dohodly na rozsahu toho projektu.“

Úprava verandy na obývák bude jednoduchá práce a bude to hezký příspěvek do galerie zakázek, které bude moct ukazovat případným klientům.

„Půjdu s tebou, abychom spolu rovnou probraly moje představy.“ Molly si rozvázala zástěru a pověsila ji na háček. Vrhla váhavý pohled na špinavé nádobí ve dřezu, ale nakonec přece jen vykročila.

Steffi potlačila úsměv, když si vybavila, jak úzkostlivě pořádná Molly vždycky bývala. Ryan přiváděl matku k šílenství hromadami bot, oblečení, sportovního vybavení a drobečky, které za sebou se Steffi zanechávali, kdykoli vyplenili plechovku na sušenky nebo skřínku se sladkostmi, když přišli z tréninku. Když procházela za Molly kuchyňskými dveřmi na verandu opatřenou sítěmi, dolehl k ní zdálky zvuk záchranky.

Něco ji oslepilo, asi sluneční paprsek. Čas se zastavil a ona jen lapala po dechu.

Co se děje? Tady by slunce svítit nemělo.

Měla by tu být tma. Žádné slunce. Ani měsíc by neměl svítit.

Něco – nějaký stín – číhal na okraji… Chladný kov, mručení, cigaretový kouř a bolest…

„Stefanie?“ Mollyin dotek ji vytrhl z myšlenek. „Jsi v pořádku?“

Pramínek potu jí stékal po skráni. „Ano.“

Přinutila se soustředit na hliněné květináče na dlážděné podlaze, které přetékaly jasně žlutými begoniemi. Potom si všimla pohovky a dvou houpacích křesel z imitace ratanu, nahradily starý teakový nábytek, který si Steffi pamatovala.

„Vypadalas vyděšeně.“ Mollyin pohled prozrazoval obavy. Natáhla se a pohladila Steffie po rameni, potom ale ruku nejistě stáhla.

Steffi setřásla Mollyiny nevyslovené otázky. Nemohla na ně odpovědět, i kdyby chtěla. „Asi jsem se trochu zamyslela.“

„Nad čím?“

Steffi sáhla po zápisníku a vyhnula se tak Mollyinu tázavému pohledu. Rozpomenout se na jakýkoli detail bylo podobně obtížné, jako snažit se chytit mlhu. „O nápadech na ten projekt.“

Molly zaváhala a tváří se jí mihl pochybovačný výraz, potom ale sepnula ruce. „Přinesu ti trochu vody.“

Steffi zůstala na verandě a snažila se uklidnit. Posledních pár měsíců se jí stávalo, že ztratila pojem o čase. Ty mlhavé momenty nepřicházely nijak pravidelně, přičítala je nedávnému otřesu mozku.

Během fotbalové kariéry na střední i vysoké škole utrpěla otřes mozku mnohokrát. A před třemi měsíci dostala ránu do hlavy, když ji v temné uličce přepadli nějací gauneři, mířili na ni pistolí, zbili ji do bezvědomí a ukradli jí kabelku.

Do krku se jí draly žaludeční šťávy, ale soustředila se na dýchání a palčivý pocit zmizel. Molly se vrátila a podala jí sklenici vody, Steffi po ní dychtivě sáhla.

Toužila vymazat Molly z tváře ten ustaraný výraz a chovat se profesionálně, proto našla v zápisníku čistý papír a řekla: „Tak povídejte, jaké úpravy byste si představovala.“

Molly zamrkala, ale obavy úplně nezmizely. „Nic moderního. Byla bych ráda, aby stěny a podlahy ladily se stavbou ze čtyřicátých let, pokud to bude možné. Totéž se týká i vnějšku.“

Steffi otevřela dveře ven na zahradu a podívala se na konstrukci stavby. Molly kráčela za ní. Obě mžouraly v srpnovém slunci. „Neměl by být problém sladit tahle dvojitá okna ani obložení. Myslím, že bychom mohly odstranit ty desky a osadit okna, pokud nechcete raději francouzská okna až k podlaze.“

„Chtěla bych, aby to tu bylo světlé a abych měla výhled do zahrady.“ Molly ukázala na mohutné keře růží. „Jedny dveře budou stačit. Oken přidej co nejvíc, pokud to tu v zimě bude možné vytápět.“

„To nebude problém.“ Steffi se vrátila na verandu, kterou ze dvou stran tvořila zeď domu a ze zbylých dvou stran byla zasklená. Došla k delší kamenné zdi a ukázala na kuchyňské dveře v té kratší. „Ty dveře odstraníme a uděláme průchod tady a druhý tady, aby tu líp proudil vzduch a vnikalo sem víc světla.“

Poklepala na zeď, která vedla do chodby vedle schodiště.

„Dobrý nápad.“ Molly se podívala na hodinky a skousla si ret. Odkašlala si a mávla rukou. „Přibližně… Kolik to bude stát a jak dlouho to bude trvat?“

„Záleží na tom, jestli to chcete propojit s topením a klimatizací v domě, nebo tu chcete samostatné přenosné jednotky, a ještě na pár dalších věcech.“ Odložila zápisník a vytáhla metr, aby si upřesnila odhad.

„Nejsem nijak náročná. Hlavní je, aby to bylo funkční, takže úplně stačí to základní.“ Molly zabloudila pohledem ke kuchyňským dveřím, pak se podívala zpátky. „Jak to vidíš časově?“

„Tak šest až osm týdnů. Základy jsou, můžeme zachovat většinu konstrukce a střechu, to ušetří čas i náklady.“

„Výborně.“ Molly došla ke dveřím do kuchyně a chystala se vejít, Steffi mezitím dál měřila. „Nejlepší by bylo začít hned.“

Steffi zůstala na verandě, nechala metr svinout. „Molly, vždyť jsem vám ještě ani neudělala nabídku.“

Žena nad tou poznámkou jenom mávla rukou. „Zlato, já přeci vím, že jsi slušná.“

Steffi překvapeně stáhla obočí. „Můžu se zeptat, proč na to tak spěcháte?“

Molly se zarazila v otevřených dveřích a vrhla na Steffi zvláštní pohled, potom pokrčila rameny. „Stěhuje se sem Ryan a Emmy. Potřebujeme co nejdřív víc prostoru.“

„Ryan se vrací domů?“ Celým tělem se jí rozlilo horko. Zaujala obranný postoj, který si osvojila jako brankářka, byla připravená se rozběhnout nebo vyskočit, udělat cokoli, aby ochránila bránu – nebo v tomto případě svoji hrdost a srdce. Ryan se vrací domů? A proč se Molly nezmínila o Val?

Než stačila Molly cokoli vysvětlit, rozlétly se přední dveře a ozval se dívčí hlásek: „Babi, tady voní sušenky!“

Vzápětí vběhla malá Emmy Quinnová do kuchyně a zarazila se.

Ryan upustil klíče na stolek z ořechového dřeva, o který se kdysi zranil a měl potom jizvu vzadu na hlavě, odkopl žabky, přes rameno měl přehozené mokré ručníky plné písku. „Jsme doma,“ zavolal, jako by Emmyin vpád do kuchyně jeho matku nevaroval, co za bouři bude následovat. A Emmy byla teď opravdu divoká, zažívala bouřlivé emoce, které se přelévaly od veselého smíchu k záchvatům hysterie. Valino rozhodnutí odejít s milencem se na dceři podepsalo, Ryan a jeho rodina teď tápali, jak místo po ní zaplnit.

Netěšilo ho, že se musí nastěhovat k rodičům, ale nemohl odmítnout pohodlí návratu domů k čerstvě upečeným sušenkám a maminčině podpoře. A co bylo ještě důležitější, matčina pomoc s Emmy pro něho byla nedocenitelná. Dcera navíc potřebovala ve svém životě pozitivní vzor nějaké stálé ženy.

Pohlédl na nevybalené krabice, povzdechl si a pokračoval dál. Ty mohou klidně ještě půl hodiny počkat. Teď mu připadalo příjemnější dát si s dcerou čerstvě upečené sušenky.

Přesun z rozmanité předměstské společnosti na okraji Bostonu do nepočetné komunity poblíž pláže, kde trávil dětství, nebude procházka růžovým sadem. Příští týden začne chodit do práce a Emmy čeká čtvrtá třída v nové škole, což určitě přinese další kolo dramatických situací, až se bude snažit najít si nové kamarádky. Doufal, že jeho rodiče by občas mohli jeho dceři poskytnout starosvětskou lásku a trochu disciplíny. To byly dvě věci, které Val jejich dítěti nikdy dát nedokázala.

Obešel roh a zahlédl Emmy, jak tam stojí v růžových plavkách s plameňáky, tmavé kudrny se jí pohupovaly, nakláněla hlavu ze strany na stranu a dívala se na verandu.

„Co se děje, zlatíčko?“ Ryan si vzal sušenku a zakousl se do ní.

„Kdo je to?“ ukázala dcera směrem k matce, za níž stála nějaká žena. Steffi Lockwoodová?

Málem upustil sušenku a ruka se mu svezla dolů. Proč si Steffi povídá s jeho matkou? Než si uvědomil, co se děje, zjistil, že stojí uprostřed verandy. „Co se to tady děje?“

Ta příkrá slova jako by mu přejela po jizvě na duši.

„Ryane Andrewe Quinne! Co je tohle za pozdrav?“ pokárala ho matka a vrhla na něj pohled, který dával jasně najevo, že od něj očekává jiné chování. Potom se otočila k vnučce, která se za ním přiloudala na verandu. „Emmy tohle je slečna Lockwoodová. Přemění tuhle verandu na pokoj, kam by sis mohla přivést své nové kamarádky.“

Steffi si chvíli pohrávala s opaskem na nářadí a zdálo se, že by byla raději kdekoli jinde než v Ryanově zorném poli. Výborně. „Ahoj, Emmy. Klidně mi říkej Steffi.“

„Slečna Lockwoodová úplně stačí,“ vyhrkl Ryan bez přemýšlení. Rychlým pohledem na prsteníček zjistil, že není vdaná. Není divu. Věrnost a oddanost nikdy nepatřily k jejím silným stránkám a on nepotřeboval, aby se jeho dcera spřátelila s další ženou, která neplní sliby.

„Ahoj.“ Emmy upřela na Steffi zkoumavý pohled, zastavila se u opasku na nářadí a potom pokračovala k černomodrým pracovním botám. Vypadala jinak než Val a její kamarádky, ani jedna z nich by se nenechala zastihnout v krátkém overalu, nenalíčená a s vlasy staženými do culíku. Emmy se potom otočila k babičce. „Mohli bychom tu místnost vymalovat na růžovo babičko?“

„Myslím, že ne, zlato. Ale možná ti tatínek vymaluje na růžovo tvůj pokoj.“ Usmála se na Emmy, ta nadšeně pokyvovala hlavou.

„Ano! Prosím, tati. Prosím, prosím! Stejnou růžovou, jakou mám vymalovaný svůj pokoj doma.“ Upřela na něho velké hnědé oči. Kdyby si dovolil odmítnout, spustil by se vodopád. Neměl čas ani namalovat obrázek, natož vymalovat pokoj, ale Emmy zřejmě potřebuje v téhle pro ni nejisté době alespoň něco známého. Pokud jí růžové stěny pomohou zbavit se toho příšerného chování, s nímž se potýkal od Valina odchodu, bude si na to muset udělat čas. „Uvidíme, princezno.“

„Třeba nám pomůže maminka.“ Při pohledu na její úsměv plný naděje se mu sevřelo srdce.

Rozhodl se, že před Steffi se o Val bavit nebude. „Necháme tady ty dvě, aby si to dopovídaly.“

„No, radši mi dej ty špinavé ručníky, než rozneseš písek po celém domě.“ Matka mu vzala ručníky a chystala se je odnést do prádelny. „Své představy jsem Stefanii už vysvětlila. Co kdybyste si promluvili vy dva? Jsem si jistá, že máš nějakou představu, kde by mohla být velká televize.“ Proplula kolem něho a cestou ho poplácala po tváři. „Emmy, pojď se posadit ke stolu a já ti k těm sušenkám naliju trochu mléka.“

Ryan by se ke Steffi nejradši otočil zády, i vybalování krabic mu připadalo jako příjemnější činnost než se s ní bavit. Potom ale usoudil, že jí nedopřeje takovou radost, aby ho viděla rozčíleného. To by v ní jen vzbudilo falešnou představu, že nad ním má nějakou moc, a to samozřejmě nemá. Už mnoho let.

Pokud mu pouhé vzpomínky na to, jak se s ním rozešla, stále protínají srdce jako břitva, je to proto, že z dívky, kterou měl moc rád a vážil si jí, se vyklubala mrcha.

Rozkročil se a zkřížil paže, v duchu si připomínal, že musí zachovat klid. „Zaskočilo mě, že tě tu vidím.“

„Jo, no.“ Upravila si overal. „Taky mě ten telefonát překvapil.“

„No, to určitě.“ Protáhl si ztuhlý krk, začínal v něm ožívat právník. S chladným úsměvem se zeptal: „A co tě přimělo sem přijet? Zvrhlá zvědavost?“

„Ne.“ Zůstala na místě, ani se nepohnula, trochu povytáhla bradu. „Tu práci potřebuju. Rozjíždíme s Claire firmu a nemůžeme si dovolit nikoho odmítnout.“

„To pro tebe musí být nepříjemné, když uvážíme, jak miluješ svobodu.“

Zatraceně. Asi nedokáže úplně zachovat klid. Ta ironická poznámka představovala začátek hádky, která měla proběhnout před lety. Teď nemá význam. Měl by změnit téma. „Jak se má Claire?“

Claire McKennová, kamarádka z dětství, tvořila spolu se Steffi a Peyton Prescottovou na střední škole trojici známou jako parta z Lilac Lane. Zůstaly kamarádkami, dokud Peyton nepřebrala Claire přítele… Alespoň tak to slyšel.

„Daří se jí dobře.“ Steffi se dál tvářila ostražitě a bylo na ní znát, že má trochu obavy.

„Vážně? Dokonce i poté, co se na ni vykašlal přítel a utekl s Peyton?“ S pochybovačným úsměvem zavrtěl hlavou. „Taková byla ta proslulá soudržnost party z vaší ulice.“

Konec ukázky

Table of Contents

Předmluva

První kapitola