Ken Follett

VEČER A JITRO

KALIBR

Přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

THE EVENING AND THE MORNING

Copyright © Ken Follett, 2020

Translation © Libuše and Luboš Trávníčkovi

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-7348-8

In memoriam,

E. F.

Když se v pátém století rozpadla Římská říše, začala Británie pustnout. Zatímco se římské vily hroutily, lidé stavěli dřevěná obydlí o jedné místnosti bez komínů. Technologie římské keramiky – důležité pro skladování potravin – byla většinou zapomenuta. Gramotnost upadala.

Toto období se někdy nazývá temný věk a pokrok byl dalších pět set let bolestně pomalý.

Pak se konečně začaly věci měnit…

ČÁST PRVNÍ

SVATBA

A. D. 997

1

Čtvrtek 17. června 997

Zůstat vzhůru celou noc je obtížné, zjistil Edgar, i když jde o nejvýznamnější noc vašeho života.

Rozložil si plášť na suchém rákosí na podlaze a teď na něm ležel, oblečený do hnědé vlněné haleny po kolena, což bylo vše, co v létě nosil, ve dne i v noci. V zimě si plášť ovinul kolem sebe a ulehal poblíž ohniště. Nyní však převládalo teplé počasí: do svátku svatého Jana Křtitele zbýval týden.

Edgar vždy věděl, jaké je datum. Většina lidí se musela ptát kněží, kteří vedli kalendáře. Edgarův starší bratr Erman se kdysi podivil: „Jak to, že víš, kdy jsou Velikonoce?“ a on mu odpověděl: „Protože to je první neděle po prvním úplňku po jednadvacátém březnu, to je jasný.“ Dodat, že to je jasné, byla chyba, protože Erman ho za sarkastickou poznámku udeřil pěstí do břicha. To se stalo před lety, kdy byl Edgar ještě malý. Teď už je dospělý. Tři dny po letním slunovratu mu bude osmnáct. Bratři ho už netlučou.

Zatřepal hlavou. Nahodilé myšlenky ho přivedly do stavu, kdy začal lehce klimbat. Pokusil se lehnout si méně pohodlně, a aby neusínal, strčil si pod záda ruku sevřenou v pěst.

Přemýšlel, jak dlouho ještě bude muset čekat.

Otočil hlavu a ve světle ohniště se rozhlédl kolem sebe. Jeho domov byl téměř stejný jako každý další dům v městečku Combe: z dubových prken, s doškovou střechou a hliněnou podlahou, zčásti pokrytou suchým rákosem z břehů nedaleké řeky. Žádná okna neměl. Uprostřed jediné místnosti se nacházelo čtverhranné kamenné ohniště. Nad ohněm stál třínohý stojan, kam se mohly zavěsit kotlíky a hrnce s připravovaným jídlem a jehož nohy vrhaly pavoučí stíny na spodní stranu střechy. Ze stěn trčely dřevěné kolíky, na nich viselo oblečení, kuchyňské náčiní a nářadí na stavbu lodí.

Edgar nevěděl jistě, kolik noci už uplynulo, protože mohl usnout, možná nejednou. Předtím naslouchal zvukům malého města ukládajícího se k spánku: pár opilců pořvávalo oplzlý popěvek, z jednoho sousedního domu sem doléhala hořká obvinění manželské hádky, jinde práskly dveře a zaštěkal pes, a někde poblíž vzlykala žena. Teď se však neozývalo nic než tichá ukolébavka vln na mořském břehu chráněném před větrem. Upíral pohled ke dveřím a pátral po napovídajících proužcích světla kolem jejich okrajů, ale viděl stále jen tmu. To znamenalo, že buď měsíc už zašel, tudíž noc hodně pokročila, nebo je obloha zatažená, což by o ničem nevypovídalo.

Zbytek rodiny ležel na zemi kolem celé místnosti, blízko u stěn, kde nebylo tolik kouře. Táta a máma se o sebe opírali zády. Někdy se uprostřed noci vzbudili, objali se, něco si šeptali a společně se pohybovali, dokud se s těžkým oddechováním zase od sebe neodvalili; teď však tvrdě spali, táta chrápal. Dvacetiletý Erman, nejstarší z bratrů, ležel poblíž Edgara, a prostřední bratr Eadbald se občas převalil v koutě. Edgar slyšel jejich pravidelné, poklidné dýchání.

Konečně se rozezněl kostelní zvon.

Na opačném konci města se nacházel klášter. Mniši měli způsob, jakým měřili noční hodiny: vyráběli si svíčky opatřené stupnicí a ty jim při odhořívání určovaly čas. Hodinu před úsvitem rozezněli zvon, pak vstali na matutinum, k prvním ranním modlitbám.

Edgar ještě chvíli ležel. Zvon mohl vyrušit mámu, která měla lehké spaní. Poskytl jí čas, aby opět upadla do hlubšího spánku. Pak se konečně zvedl.

Tiše posbíral plášť, boty a opasek se zavěšenou dýkou v pochvě. Bos přešel přes pokoj tak, aby se vyhnul nábytku: stolu, dvěma stoličkám a lavici. Dveře se otevřely nehlučně: Edgar včera důkladně promazal dřevěné panty ovčím lojem.

Kdyby se teď někdo z rodiny probudil, řekl by, že se jde ven vymočit, a doufal by, že si nevšimnou, že odnáší boty.

Eadbald zabručel. Edgar ztuhl. Probudil se Eadbald, nebo se mu jen něco zdá? Edgar to nepoznal. Ale bratr byl netečný, vždycky se snažil vyhnout zbytečným zmatkům, jako táta. Žádné potíže by nedělal.

Edgar vyšel ven a opatrně za sebou zavřel dveře.

Měsíc už zašel, ale obloha zůstávala jasná a pobřeží ozářené hvězdami. Mezi domem a horní hranicí přílivu se nacházel dok. Táta se zabýval stavbou lodí a jeho tři synové pracovali s ním. Byl dobrý řemeslník a špatný obchodník, proto všechna peněžní rozhodnutí dělala máma, zejména pokud šlo o obtížný výpočet, jakou cenu požadovat za něco tak složitého, jako je člun nebo loď. Jestliže se zákazník pokoušel cenu usmlouvat, táta býval ochotný svolit, ale máma ho přiměla, aby trval na svém.

Když si Edgar zavazoval boty a zapínal opasek, pohlédl na dok. Bylo v něm jen jedno rozestavěné plavidlo, malý říční člun s vesly. Vedle něj ležela velká a velmi cenná hromada stavebního dřeva, kmenů rozštípaných na půlky a čtvrtky a připravených k tomu, aby se z nich vytvarovaly části lodí. Celá rodina se přibližně jednou měsíčně vydávala do lesa, kde porazili pořádný dub. Kácet začínal vždy táta s Edgarem, střídavě se oháněli sekerami s dlouhým toporem a vysekali z kmene přesný klín. Pak chvíli odpočívali, zatímco práci převzali Erman a Eadbald. Když strom padl, odvětvili ho a dřevo odplavili po řece do Combe. Samozřejmě za něj museli zaplatit: les patřil Wigelmovi, thénovi, kterému většina lidí v Combe platila rentu, a ten požadoval za každý strom dvanáct stříbrných pencí.

Kromě hromady dřeva byl v doku sud smoly, smotané lano a brusný kámen. Všechno hlídal na řetězu uvázaný mastif Grendel, černý s šedivým čumákem, příliš starý na to, aby způsobil zlodějům velkou újmu, ale stále schopný štěkáním vyvolat poplach. Grendel teď zůstal zticha, netečně Edgara pozoroval s hlavou položenou na předních tlapách. Edgar k němu přiklekl a pohladil ho po hlavě. „Sbohem, staroušku,“ zamumlal a Grendel zavrtěl ocasem, aniž se zvedl.

V doku se nacházelo i jedno ještě ne zcela hotové plavidlo, které Edgar považoval za své. Sám ho postavil na základě vlastního návrhu podle jedné vikinské lodi. Edgar žádného Vikinga nikdy neviděl – za jeho života do Combe nevpadli –, ale před dvěma lety moře vyplavilo na břeh vrak s napůl roztříštěnou příďovou figurou draka, prázdný a zčernalý od požáru, patrně po nějaké bitvě. Edgara ohromila poničená krása lodi: půvabné křivky, protáhlá, hadu podobná příď a štíhlý trup. Nejvíc na něj zapůsobil dlouhý vyčnívající kýl probíhající po celé délce lodi, který – jak si po chvíli zamyšlení uvědomil – poskytoval stabilitu, jež Vikingům umožňovala přeplouvat moře. Edgarův člun představoval jakousi menší verzi se dvěma vesly a malou čtvercovou plachtou.

Edgar věděl, že má nadání. Už teď byl lepší stavitel než jeho starší bratři, a zanedlouho předčí i tátu. Měl intuitivní smysl pro to, jak spojovat různě tvarované díly, aby do sebe zapadaly a vytvořily pevnou konstrukci. Už před lety zaslechl, jak táta říká mámě: „Erman se učí pomalu a Eadbald se učí rychle, ale Edgar, zdá se, chápe všechno dřív, než to vůbec vyslovím.“ Měl pravdu. Někdo dokáže vzít do ruky hudební nástroj, na jaký nikdy nehrál, třeba píšťalu nebo lyru, a vyloudit z něj po pár minutách melodii. Edgar měl takový instinkt, pokud jde o čluny a také o domy. „Ten člun se bude sklánět na pravý bok,“ upozornil třeba, nebo: „Ta střecha bude prosakovat,“ a nikdy se nezmýlil.

Teď odvázal svůj člun a postrkoval ho po břehu dolů. Skřípavý zvuk, který vydával trup na písku, tlumily vlny tříštící se o břeh.

Polekalo ho dívčí chichotání. Ve světle hvězd spatřil nahou ženu ležící na písku a na ní nějakého muže. Edgar je nejspíš znal, ale jejich obličeje nebyly jasně viditelné a on rychle pohlédl stranou, nechtěl je poznat. Tušil, že je překvapil při nedovoleném dostaveníčku. Žena vypadala mladá a muž byl možná ženatý. Kněží kázali proti takovým milostným poměrům, ale lidé pravidla ne vždy dodržují. Edgar si dvojice nevšímal a dotlačil člun na vodu.

Ohlédl se zpátky na dům a náhle ho přemohla lítost, přemýšlel, jestli ho ještě někdy uvidí. Byl to jediný domov, na který se pamatoval. Věděl, protože mu to řekli, že se narodil v jiném městě, v Exeteru, kde jeho otec pracoval u jednoho mistra loďaře. Rodina se pak přestěhovala, to byl Edgar ještě nemluvně, a usadili se v Combe, kde se táta udělal pro sebe díky jedné získané objednávce veslice; nic z toho si ovšem Edgar nepamatoval. Tohle byl jediný domov, který znal, a on ho teď opouští navždy.

Táta měl štěstí, že někde jinde našel zaměstnání. Po obnovení vikinských útoků na jih Anglie v době, kdy Edgarovi bylo devět, se veškeré podnikání zpomalilo. Jakmile se nájezdní lupiči objevili někde poblíž, obchodování a lov ryb se stávaly nebezpečné. Čluny si kupovali jen stateční.

V přístavu teď kotvily tři lodě, jak viděl ve svitu hvězd: dvě používané k lovu sleďů a jedna franská obchodní. Na břehu spočívalo několik vytažených menších říčních a příbřežních plavidel. Jeden z těch rybářských člunů pomáhal postavit. Edgar však pamatoval i dobu, kdy se v přístavu nacházelo více než deset lodí.

Pocítil čerstvý závan od jihozápadu, což byl zdejší převládající směr větru. Jeho člun měl plachtu – malou, protože byly tak drahé. Vyrobit plachtu normální velikosti pro námořní loď by jedné ženě trvalo čtyři roky. Rozvinout plachtu na krátkou cestu přes zátoku ovšem skoro nestálo za námahu. Začal veslovat, což ho nijak nezatěžovalo. Edgar byl svalnatý jako kovář. Otec a bratři jakbysmet. Od rána do večera, šest dní v týdnu, pracovali se sekerou, teslicí a vrtákem, vytvářeli dubovou obšívku lodních trupů. Byla to těžká práce a dělala z mužů siláky.

Ulevilo se mu. Unikl. A za chvíli se setká s ženou, kterou miluje. Hvězdy jasně svítily, břeh bíle zářil, a když jeho vesla čeřila vodní hladinu, zvlněná pěna připomínala vlasy dopadající na ramena jeho milé.

Jmenovala se Sungifu, což se obvykle zkracovalo na Sunni, a byla v každém ohledu mimořádná.

Podél břehu viděl různé provozní prostory, většinou pracoviště rybářů a obchodníků, klempířskou dílnu, kde se vyráběly rezuvzdorné součástky pro lodě, dlouhý dvůr, ve kterém provazník splétal lana, a obrovskou pec, v níž výrobce smolného lepidla zpracovával sosnová polena plná pryskyřice, aby získal lepivou tekutinu, kterou stavitelé lodí používají k zabezpečení vodotěsnosti svých plavidel. Od vody vypadalo město vždy větší: byl to domov několika set lidí, jejichž živobytí se přímo nebo nepřímo vázalo na moře.

Pohlédl přes zátoku ke svému cíli. Ve tmě by nemohl Sunni vidět, i kdyby tam byla, ale on věděl, že tam není, protože se domluvili na setkání až za úsvitu. Nedokázal se však ovládnout a pořád upíral pohled na místo, kde se už Sunni brzy objeví.

Sunni bylo jednadvacet, o tři roky víc než Edgarovi. Upoutala jeho pozornost jednoho dne, kdy seděl na břehu a zíral na ten vikinský vrak. Samozřejmě ji znal od vidění – v tak malém městě znal každého, kdo tu žil –, ale do té doby si jí nijak zvlášť nevšiml a o její rodině si nedokázal vybavit vůbec nic. „Nevyplavilo tě moře s tím vrakem?“ zeptala se ho tenkrát. „Seděl jsi úplně nehnutě, až jsem si myslela, že jsi naplavenej kus dřeva.“ Ihned si uvědomil, že to musí být nápaditá dívka, když bez přemýšlení vysloví něco takového, a vysvětlil jí, co ho na tvarech toho plavidla uchvacuje, protože cítil, že mu bude rozumět. Povídali si spolu hodinu a on se zamiloval.

Pak mu řekla, že je vdaná, ale to už bylo pozdě.

Jejímu manželovi Cynericovi bylo třicet. Brala si ho jako čtrnáctiletá. Měl stádečko dojných krav a Sunni se starala o obchodování s mlékem. Byla prozíravá a vydělala svému manželovi spoustu peněz. Děti neměli.

Edgar zanedlouho poznal, že Sunni Cynerica nenávidí. Její manžel odcházel den co den hned po večerním dojení do hospody zvané U námořníků a opíjel se. Po jeho odchodu mohla Sunni vyklouznout do lesa a setkat se s Edgarem.

Odteď však už žádné skrývání nebude. Dneska spolu utečou, nebo přesněji řečeno odplují. Edgarovi nabídli práci a domek v jedné rybářské vesnici vzdálené odtud asi osmdesát kilometrů podél pobřeží. Měl štěstí, že našel stavitele lodí, který sháněl pomocníka. Edgar neměl žádné peníze – nikdy je neměl. Máma říkala, že je nepotřebuje –, ale nářadí si schovával ve schránce zabudované do člunu. Začnou nový život.

Jakmile všichni pochopí, že jsou pryč, Cyneric se bude považovat za svobodného a bude se moct znovu oženit. Manželka, která utekla s jiným mužem, se prakticky rozvedla: církvi se to nemuselo líbit, ale takový byl zvyk. Sunni nepochybovala, že Cyneric do několika týdnů vyrazí na venkov a vyhledá si nějakou zoufale chudou rodinu s hezkou čtrnáctiletou dcerou. Edgar přemýšlel, na co ten muž potřebuje manželku: podle Sunni měl o sex malý zájem. „Rád někoho sekýruje,“ vysvětlila mu. „Můj problém spočíval v tom, že už jsem dospěla natolik, abych jím opovrhovala.“

Cyneric by je nepronásledoval, i kdyby zjistil, kde jsou, což bylo přinejmenším nějakou dobu nepravděpodobné. „A kdybysme se v tomhle pletli a Cyneric nás našel, rozbiju mu hubu na tisíc kousků,“ prohlásil Edgar. Sunnin výraz mu prozradil, že to považuje za pošetilé chvástání, a uvědomil si, že má pravdu. „K tomu ale nejspíš nedojde,“ dodal spěšně.

Doplul na opačnou stranu zátoky, přirazil člun ke břehu a uvázal ho k balvanu.

Slyšel, jak mniši odříkávají modlitby. Klášter stál nedaleko a dům Cynerica a Sunni se nacházel jen pár set metrů za ním.

Posadil se na písek, hleděl na temné moře a noční oblohu a myslel na Sunni. Podaří se jí vyklouznout stejně snadno jako jemu? Co když se Cyneric probudí a v odchodu jí zabrání? Mohlo by dojít ke rvačce; třeba ji zmlátí. Náhle se ho zmocnilo pokušení změnit plán, zvednout se z břehu a zajít pro ni domů.

S úsilím své nutkání potlačil. Lépe bude nechat to na ní. Cyneric bude v opileckém spánku a Sunni se dokáže pohybovat tiše jako kočka. Plánovala, že si před spaním vezme na krk svůj jediný šperk, složitě vyrývaný stříbrný kroužek na koženém řemínku. Ve váčku na opasku bude mít jehlu s nitěmi, což se vždycky hodí, a vyšívanou plátěnou čelenku, kterou nosí při zvláštních příležitostech. Stejně jako Edgar, i ona může opustit dům v několika tichých vteřinách.

Brzy bude tady, oči zářící vzrušením, útlé tělo dychtící po jeho tělu. Obejmou se, pevně se sevřou v náručí a vášnivě se políbí. Pak Sunni nastoupí do člunu a on ho odstrčí do vody, na cestu ke svobodě. Přemýšlel, že chvíli bude veslovat, pak se znovu políbí. Jak brzy se budou moct milovat? Bude netrpělivá, stejně jako on. Mohl by odveslovat za okraj zátoky, pak spustit uvázaný kámen, který používal jako kotvu, a mohli by si ve člunu lehnout, třeba pod sedadla; bylo by to trochu nešikovné, ale co na tom? Člun se bude jemně pohupovat na vlnách a oni na nahé kůži pocítí teplo vycházejícího slunce.

Ale možná bude moudřejší rozvinout plachtu a zvětšit vzdálenost od města, než se odváží riskovat a zastaví. Za bílého dne chtěl být už hodně daleko. Bude těžké odolat pokušení, když bude Sunni tak blízko a bude se na něj s úsměvem dívat. Zajistit jejich budoucnost však bylo důležitější.

Rozhodli se, že až dorazí do nového domova, řeknou, že jsou už sezdaní. Do nynějška spolu ještě nikdy nestrávili noc v posteli. Odedneška budou každý den společně večeřet, celou noc ležet v objetí a ráno se na sebe významně usmívat.

Na obzoru spatřil náznak světla. Co nevidět se rozední. Sunni tu bude každou chvíli.

Jenom když pomyslel na rodinu, pocítil smutek. Zcela spokojeně může žít bez svých bratrů, kteří s ním pořád zacházeli jako s malým klukem a snažili se předstírat, že není dospělý a chytřejší než oni. Bude mu chybět táta, který mu celý život říkal věci, jež nikdy nezapomene, jako: „Ať spojíš dvě prkna na pokos sebelíp, nejslabší místo je vždycky v tom spoji.“ A pomyšlení na to, že opouští mámu, mu vehnalo slzy do očí. Je to silná žena. Když se něco nedařilo, neztrácela čas naříkáním na osud, ale začala dávat věci do pořádku. Před třemi lety táta onemocněl horečkou a málem zemřel, a máma si vzala na bedra vedení doku – říkala chlapcům, co mají dělat, vybírala dluhy a zajišťovala, aby zákazníci nerušili objednávky –, dokud se táta neuzdravil. Máma se narodila jako vůdce, a nejen rodiny. Táta byl jedním z dvanácti combeských stařešinů, ale když se thén Wigelm pokusil zvýšit obyvatelům rentu, vedla protest celého města právě máma.

Nebýt radostné vyhlídky na budoucnost se Sunni, nedalo by se pomyšlení na odchod snést.

Ve slabém světle zahlédl Edgar na vodě cosi podivného. Měl dobrý zrak a byl zvyklý rozpoznávat lodě na dálku, rozlišovat tvar trupu od vysoké vlny nebo nízkého mraku, ale teď nevěděl, na co se vlastně dívá. Snažil se zaslechnout jakýkoli vzdálený zvuk, ale slyšel jen vlny tříštící se o břeh přímo před ním.

Po pár okamžicích se mu zdálo, že zahlédl hlavu nějaké příšery; zamrazilo ho. Připadalo mu, že na pozadí slabé záře na obloze vidí nastražené uši, velkou tlamu a dlouhý krk.

Chvilku poté si uvědomil, že se dívá na něco ještě horšího, než je příšera: na vikinskou loď s dračí hlavou na špičce dlouhé zahnuté přídě.

Na dohled se objevila další, pak třetí, pak čtvrtá. Jejich plachty napínal zesilující jihozápadní vítr a lehká plavidla se na vlnách rychle pohybovala vpřed. Edgar vyskočil na nohy.

Vikingové byli zloději, násilníci a vrahové. Útočili podél pobřeží a po řekách do vnitrozemí. Zapalovali města, kradli vše, co mohli unést, a vraždili všechny kromě mladých mužů a žen, které brali do zajetí, aby je prodali jako otroky.

Edgar ještě chvíli váhal.

Teď viděl deset lodí. To znamenalo nejméně pět set Vikingů.

Jsou to skutečně vikinské lodě? Nová zlepšení Vikingů přebírali i jiní stavitelé lodí a napodobovali jejich styl, stejně jako Edgar sám. Ale rozdíl poznal: ze skandinávských lodí čišela jakási záludná hrozba, jakou žádní imitátoři napodobit nedokázali.

Každopádně, kdo jiný by se sem blížil v takovém počtu za svítání? Ne, nebylo pochyb.

Do Combe přicházelo peklo.

Musí varovat Sunni. Jestliže se k ní dostane včas, mohli by ještě uniknout.

S pocitem viny si uvědomil, že nejprve pomyslel na ni, a nikoli na svou rodinu. Musí je varovat také. Jenže oni jsou na opačném konci města. Nejdřív vyhledá Sunni.

Otočil se a rozběhl se po břehu, oči upřené na cestu před sebou, aby se vyvaroval poloskrytých překážek. Po minutě se zastavil a pohlédl na zátoku. Zděsilo ho, když viděl, jak rychle se Vikingové pohybují. Planoucí louče se kvapně přibližovaly, některé se odrážely ve vlnícím se moři, jiné byly očividně neseny na písčitém břehu. Nájezdníci se už vyloďovali!

Chovali se však tiše. Edgar ještě teď slyšel, jak se mniši modlí, nevědomí si svého osudu. Měl by varovat i je. Ale nemůže přece varovat každého!

Nebo možná může. Při pohledu na siluetu věže klášterního kostela rýsující se na pozadí stále světlejší oblohy si uvědomil, jak je možné varovat Sunni, vlastní rodinu, mnichy a celé město.

Změnil směr a zamířil ke klášteru. Ze tmy se vynořila nízká zídka a on ji přeskočil, aniž zpomalil tempo. Při dopadu na opačné straně zavrávoral, ale udržel rovnováhu a běžel dál.

Dorazil ke kostelním dveřím a ohlédl se zpátky. Klášter stál na mírném svahu a Edgar přehlédl celé město i zátoku. Mělčinami se ke břehu brodily stovky Vikingů a pokračovaly do města. Viděl, jak letním sluncem vysušená sláma doškové střechy náhle vzplála; a vzápětí další a další. Znal všechny domy ve městě i jejich majitele, ale v mdlém světle nedokázal rozpoznat, o které budovy jde, a chmurně přemýšlel, jestli se neocitl v plamenech i jeho vlastní domov.

Konec ukázky

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

1