Ellen Bergová

Ulíbám tě k smrti

IKAR

Ellen Berg

ICH KÜSS DICH TOT

Copyright © 2018 by Aufbau Verlag GmbH & Co. KG, Berlin

(Published with Aufbau Taschenbuch; „Aufbau Taschenbuch“  is a trademark of Aufbau Verlag GmbH & Co. KG)

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2021 by Hana Krejčí

ISBN  978-80-249-4381-7

prolog

19. prosince, ještě pět dní do Vánoc

„Pře-kva-pe-nííí!“ zahlaholilo na Annabellu z několika hrdel.

Šok. Pulz jí vylétl do závratných výšek. Jednou rukou sevřela kliku dveří od bytu, druhou si před hrudí přidržovala vlhký, zcela nedostačující ručník. Jistě, všichni máme rádi překvapení, obzvlášť v podobě veselých lidí, kteří mávají nafukovacími balonky a láhvemi v pestrobarevných papírech. Hloupé jenom je, když právě vylezete zpod sprchy celí mokří, narychlo zabalení do trapně malého froťáku, a váš byt vypadá, jako kdyby v něm přespříliš horlivý tým FBI prohrabal každou skříň, přihrádku a zásuvku.

Ale to zdaleka nebylo všechno. Druhý den, v sedm ráno by měla sedět v letadle do Singapuru. Musí se ještě sbalit, předat byt, podívat se, kde má pas (ne, to už udělala, musí ho najít), naléhavě zavolat Simonovi (ano, v jejím hektickém životě dokonce existuje muž, otázkou je jak dlouho ještě). Hm, no a napřed by se snad měla oblíknout, ne?

Bezradně zírala do tváří svých přátel, kteří se tísnili přede dveřmi. Špehýrkou předtím spatřila jenom pihy a zelené oči. Že by za její nejlepší přítelkyní Mary-Jo mohla stát skupinka natěšená na párty a odhodlaná vychrstnout svou bujarou náladu i na ni, by Annabellu nenapadlo ani ve snu. Jenže nemohlo být pochyb: Všichni její newyorští kamarádi, především kolegové z hotelu Imperial Ambassador, stáli ve frontě, aby se s ní rozloučili.

Pro všechno na světě, co má dělat?

Na to, aby se jim zapřela (já vůbec nejsem doma, haha), bylo pozdě, na krátkou bezbolestnou rozlučku jednoznačně příliš brzy. Deset hodin večer. V New Yorku, ve městě, které nikdy nespí, je to v podstatě odpoledne.

„Ty nic neříkáš,“ vyčetla jí Mary-Jo.

Tvářila se tak zklamaně, že se Annabella přinutila usmát.

„Já jenom… teda… mám fakt radost…“

„Jupí!“ zajásal Marcus, jinak hotelový barman a Annabellin nejlepší kamarád. „Panstvo, jdeme!“

Ostatní nadšeně zahulákali, a než mohla vykoktat jakoukoliv námitku, nahrnuli se podél ní do miniaturního, momentálně beznadějně rozbordeleného bytečku s úchvatným výhledem na Manhattan. Annabella ten pohled milovala, především v noci – horské hřebeny mrakodrapů, rozsvícená okna, která se na sametově černé obloze třpytí jako hranaté hvězdičky. I její hosté byli uchváceni, jak se dalo soudit podle mnohohlasého „Wow!“ Trapný nepořádek zřejmě nikomu nevadil. Někdo pustil hudbu, odevšad se ozýval smích, z kuchyně k Annabelle dolehlo rachocení výrobníku ledu. Jo. Tomu se říká být postavena před hotovou věc.

„Tak co, všechno v pořádku?“ Mary-Jo zvedla do výše roztomile zabalenou krabičku. Kobaltově modrá stužka dokonale ladila s jejími úpletovými šaty. „Omlouváme se za malé přepadení. Prostě nás napadlo, že se tvoje nové místo musí oslavit. A kdoví, kdy se zase uvidíme, jakmile nastoupíš v Singapuru. Mimochodem,“ klouzala pohledem po oblečení a botách, které se povalovaly všude kolem, „to nevypadá na systematické balení. Přišli jsme nevhod?“

Annabella zavřela napřed dveře od bytu a potom oči, před nimiž jí jako opilé světlušky tančily zářivé kroužky. Žádný div, když má někdo prázdný žaludek a hlava se mu málem rozskočí. Uklidni se, domlouvala si. Mysleli to dobře. Je to od nich moc milé. Nekaž zábavu, prostě se raduj a basta.

„Kdepak, je to fantastický nápad, fakt,“ přešla do němčiny.

Přítelkyně, jejíž otec pocházel z Vídně, vyrůstala ve dvojjazyčném prostředí a Annabelle dělalo dobře, když si mohla v Americe popovídat v rodné řeči.

„Jsi trochu nervózní, viď?“ zeptala se Mary-Jo soucitně.

„Nejsem nervózní, jsem těsně před zhroucením,“ hlesla Annabella.

„Kvůli té své aviafobii?“

Ovšem, Annabella měla strach z létání, odjakživa, ale o ten teď nešlo. Zavrtěla hlavou.

„Kvůli nové práci?“ dotírala na ni Mary-Jo. „O tu jde? Tak spusť přece.“

Annabella byla jak na skřipci. Dozvědět se zdrcující novinku je jedna věc, ale vyslovit ji nahlas z ní udělá nezvratný fakt. Ale nebylo zbytí.

„Simon se mnou do Singapuru nepoletí,“ vyhrkla.

Super. A teď to byla skutečnost. Krajně znepokojivá, jak se dalo vyčíst z výrazu Mary-Jo.

„Se Simonem bylo všechno perfektní,“ tvrdila Annabella. „A najednou? Jako když jsi skoro smontovala skříňku z IKEA, už chybí jenom poslední šroubek a ten krám se najednou rozpadne.“

„Poslední šroubek,“ opakovala přítelkyně s povytaženým obočím. „Takhle tedy vidíš Simona?“

„A jak jinak ho mám vidět? Jako celou krabici s nářadím? Je velice, velice důležitou součástí mého života, ale není celým mým životem. Žádná žena se přece nesmí definovat jediným mužem. Tečka. S přátelskými pozdravy Vaše Emancipace.“

„Dámy? Nepotřebujete pomoc?“ přerušil jejich rozhovor Marcus. Byl z Berlína a stejně jako Annabella se vydal do New Yorku udělat štěstí. S úsměvem pozvedl sklenku s modravou tekutinou, v níž chrastily kostky ledu. „Bello, tady je něco studeného, na jazyku sexy, s nestydatým dozvukem. Mary-Jo, dala by sis taky drink?“

„Později. Teď právě řeším jednu emoční nehodu,“ odmítla Annabellina přítelkyně.

„Typická spasitelka duší,“ ušklíbl se Marcus.

„No dovol, jsem diplomovaná psychoterapeutka,“ ohradila se dotčeně.

„No právě. Tví klienti si staví vzdušné zámky a ty kasíruješ nájemné.“

Annabella využila drobnou rozmíšku a utekla do koupelny. Natáhla si kalhotky a podprsenku a vklouzla do pestrobarevného hedvábného kimona. Ještě černé legíny, které zůstaly přehozené přes vanu. Zatímco si třela krátké blonďaté vlasy ručníkem, vrhla pohled do zrcadla a rozhodla se, že nebude ztrácet čas zkrášlováním. Bude muset stačit řasenka. Na svých pětatřicet vypadala koneckonců zachovale. Jemná, porcelánově bledá pleť byla skoro bez vrásek a světlehnědé, téměř jantarové oči vynikaly i bez velkého líčení. Jenom úsměv by si měla nacvičit líp. Pořád měla ve tváři vepsaný šok. A depku kvůli Simonovi.

Zamyšleně si odhrnula z čela neposlušný pramen vlasů. Její vztah s šéfkuchařem hotelu Imperial Ambassador začal před dvěma roky. Láska, která doslova prošla žaludkem, protože magický okamžik nastal, když jí Simon během jedné noční služby přinesl do kanceláře to nejlepší Boeuf bourguignon všech dob, ozdobené rudou růží a svůdnickým úsměvem. Vybraná lahůdka nezůstala jediným hříchem oné noci…

Je konec. Přitom si myslela, že má Simona přečteného, a teď zjistila, že o něm nic neví.

Když o pár minut později vyšla z koupelny, přivítalo ji mohutné hurá. Každý jí chtěl osobně popřát štěstí a rozumělo se samo sebou, že si s ní chtěl každý připít. Stát se generální manažerkou hotelu Mandalay Bay v Singapuru to není jen tak. Něco takového se musí pořádně oslavit, zněl jednomyslný názor.

Vzpamatovala se. Jakmile se naskytne příležitost k oslavě, je věčná škoda ji promeškat, ať to stojí, co to stojí, říkávala její babička Marta. Moudrá, zkušená žena sice mluvila o kulatinách, křtinách a slavnostech ostrostřelců, zkrátka o tom, co už se tak slaví na malé vesnici v bavorských horách. Ale měla pravdu: Všechno se nedá perfektně naplánovat. Přestože Annabella měla nepopiratelný organizační talent (což byl jeden z důvodů, proč to v branži dotáhla tak vysoko), patřila improvizace k jejímu životu. A nebyla snad rozená hostitelka? Z přesvědčení i z vášně? Tak šup a improvizovat!

V kuchyni, kde Marcus míchal koktejly nejneuvěřitelnějších barev, takřka nebylo k hnutí. Annabella bleskurychle propátrala obsah ledničky a mrazáku. Zbytek pro ni byla hračka. Před očima ohromených přátel umixovala z několika plechovek pasírovaných rajčat, dvou okurek, čtyř stroužků česneku, trochy instantního hovězího vývaru a dvou hrstí mražených bylinek gazpacho. K němu podávala crackery s čerstvým sýrem a kaviárem z lososa. Další lahůdku vyrobila, když zapekla několik balení tortilla chipsů se sýrem a mraženými krevetami. Teprve když roztrhla sáček s těstovinami, Mary-Jo ji zarazila.

„Bello, je opravdu fantazie, co tady mávnutím ruky kouzlíš, doopravdy neznám nikoho, kdo by se s tak dojemnou péčí staral o své hosty, ale teď si prostě užívej večera. Kdyby někdo omdlíval hlady, můžeme objednat pizzu. Apropos omdlívání, vypadáš, jako kdyby sis potřebovala okamžitě sednout. Co se vlastně stalo?“

Annabelle klesla ruka s těstovinami. Opřela se o dřez. Kde začít a kde skončit? Simon byl pouze závěrečnou bolestivou tečkou za dlouhou neuspořádanou větou. Uplynulých patnáct let si vybralo svou daň. Jen co se v mnichovském luxusním hotelu vyškolila na provozní, změnil se její život v nepolevující staccato nároků a stěhování. Po zaměstnáních v Düsseldorfu, Dubaji, Londýně a Římě se přesunula do New Yorku a teď ji čekala další štace. Jenže v poslední době měla pochybnosti o tom, zda ono VÝŠE-RYCHLEJI-DÁLE je tím pravým ořechovým. Jistě, dosáhla nepochopitelně mnoho. Ve své profesi. V soukromém životě žádná sláva. Už ani nevěděla, kam vlastně patří. Začínala si klást otázku, jak vypadá její budoucnost. Například z hlediska partnerských vztahů.

„No jo, mám nervy na pochodu,“ přiznala.

„To je normální.“ Mary-Jo svraštila pihovaté čelo. „Leda že by to byly první známky cainofobie.“

A jéje. Mary-Jo a její fobie. Annabella měla občas co dělat, aby se nesmála, když kamarádka vyrukovala se svou odbornou hatmatilkou.

„Umírá se na to, nebo se s tím dá dožít stáří?“ vyzvídala.

„Je to strach z nového. Značně rozšířená úzkostná porucha,“ vysvětlovala vážně Mary-Jo. „Pozor, nezaměňovat s kynofobií, strachem ze psů.“

Annabella občas dumala, z které hvězdy Mary-Jo spadla. Její diplomovaná psychopřítelkyně měla zlaté srdce (dokonce stihla v rychlosti uklidit Annabellin byt), kdykoliv byla připravená jí pomoct a taky byla pro každou legraci. Trpěla ovšem jednou mánií: V každém člověku hledala jeho křehká místa. U Annabelly diagnostikovala frigofobii (strach z chladu, protože už na začátku podzimu nosila šálu a čepici), atelofobii (obavu z vlastní nedokonalosti, protože měla sklony k perfekcionismu), a při poslední společné procházce Central Parkem vytušila dokonce anatidaefobii (strach, že člověka sledují kachny, totální nesmysl).

„Do Singapuru jsem se těšila. Na mou duši,“ tvrdila Annabella. „Šíleně těšila. Stejně jako Simon.“

„Aha. A pročpak s tebou nejede?“

Annabella pokrčila rameny a zadívala se do sklenky s koktejlem, kterou jí strčil do ruky Marcus, když šel před chvilkou kolem.

„Dokonce byl ochotný přijmout kvůli mně horší místo a pracovat v Mandalay Bay jako řadový kuchař. Na poslední chvíli se rozhodl jinak.“

Mary-Jo zamyšleně potahovala za své kobaltově modré šaty. Jako specialistka na partnerské vztahy si získala velmi dobrou pověst, a cítila se tedy povolaná k tomu, aby odborně dohlížela na kamarádčiny srdeční záležitosti.

„Chápu. Takže to mezi vámi směřuje k vztahu na dálku.“

„Na dálku ano. Ale ke vztahu sotva.“

„Zlato, dnes je všechno jinak než dřív. Slyšelas někdy o koevolučním partnerství?“

„Ne-e. Co to má jako být?“ zeptala se Annabella nedůvěřivě.

„V takovém vztahu se oba partneři neustále vyvíjejí a zároveň akceptují změny toho druhého.“

„Zní to geniálně.“ Annabella zkřivila rty. „A co nastane, když se každý z nich vyvíjí jiným směrem? Žádné ko-, prostě se sunou od sebe pryč?“

Mary-Jo upírala pohled na jakýsi bod mezi Annabelliným obočím, jak to dělávala vždycky, když nevěděla co říct.

„Apropos sunutí, neměly bychom se raději přesunout k ostatním?“

„Ráda,“ souhlasila Annabella. „A díky, žes uklidila.“

„Mnohem raději bych uklidila ve tvé duši. Obávám se, že jsou v ní temné kouty, kde je zapotřebí udělat pořádek. Především pokud jde o partnerské vztahy.“

„Ne, díky.“ Annabella bezděčně ztuhla. Psychologické řečičky jí byly odjakživa proti srsti. „Snad v příštím životě.“

Zavěsila se do Mary-Jo a vedla ji do malého, k prasknutí nacpaného obýváku, který zároveň sloužil jako pracovna a ložnice. Annabella si za výhodnou cenu pronajala zařízený byt (měla štěstí, protože byty s plochou větší než toaleta v letadle, které si mohl dovolit normální smrtelník, představovaly v New Yorku výjimku), jenže podle toho její příbytek taky vypadal: Byl zařízený, tím to končilo. Žádné teplé hnízdečko pro někoho jako Annabella, která vyrůstala v přeútulném hotýlku na bavorském venkově. Těžko se mohla cítit doma v univerzálním stylu, který neznal nic jiného než bílé pohovky, béžové koberce a bíle lakované skříňky. Byt sloužil jako čekárna na další štaci, nic víc. Příbytek s předem naprogramovaným loučením. Přesto na ni padla hluboká melancholie. Každé loučení nesla těžce, obzvláště tohle, protože znamenalo i loučení se Simonem.

Alespoň že hosté se bavili skvěle. Vzduch naplnila změť hlasů, stěny vibrovaly v rytmu swingu, odevšad zazníval smích. V místnosti vládla bujará nálada. Vzrušená, elektrizující nálada, jaká panuje před odjezdem.

Škoda, napadlo Annabellu. Všichni se radují za mě a já se tvářím jako na pohřbu, protože všechno dopadlo jinak, než jsem si představovala. Další důkaz toho, že prognózy, které si člověk vypracuje sám, jsou stejně spolehlivé jako předpovědi počasí a horoskopy.

Dlaněmi si mnula čelo, aby zahnala zmatek, ale především lítost. Tak tohle byl po dva roky její život. Ne mrňavá garsonka, nýbrž pestrý, soudržný hlouček plný života. Většina jejích kolegů. Všichni jí přirostli k srdci, a ne náhodou. Každý hotel představuje zvláštní mikrokosmos obydlený jedinečnými lidmi, kteří padají únavou, jen aby klienti byli spokojení. Aby byli skutečně dobří, musí k odborným znalostem a schopnostem přidat speciální povahové vlastnosti. Jako Marcus, jenž i v pět hodin ráno dokázal v baru naslouchat hostům, kteří v sobě měli příliš mnoho skleniček a svěřovali se mu se svými světaboly. Nebo Simon, který i pro klienty s nejmlsnějšími jazýčky a nejroztodivnějšími alergiemi připravoval jeden vybraný pokrm za druhým. Annabelle bylo až mdlo při pomyšlení, že to všechno opustí. Včetně Mary-Jo, poněkud potrhlou přítelkyni se zlatým srdcem.

Hudba přešla na disko hity osmdesátých let. „You’re the first, the last, my everything,“ vrněl Barry White svým sametovým hrdelním hlasem. Z pohovky se zvedla dvojice, aby si zatančila, a Annabelle s Mary-Jo se usadily na uvolněném místě. Jsi první, poslední, moje všechno. Kde zůstali muži, kteří šeptali ženě do ucha tak nádherná slova? Kde zůstal Simon?

„Můžete si volat, skypovat, mailovat, sdílet fotky. Je tolik možností,“ vyjmenovávala Mary-Jo, jako by jí četla myšlenky.

„Ano, žijeme v zajímavé době.“

Znělo to rezignovaně a přítelkyni to neuniklo. Z palců a ukazováčků vytvořila spiklenecky srdce.

„Zaprvé bude Simon co nevidět stát přede dveřmi, protože jsem ho samozřejmě pozvala. Zadruhé pár tisíc kilometrů dnes nic neznamená. Láska překoná všechno.“

Annabella by tomu tak ráda věřila. Bohatá pokladnice jejích vlastních zkušeností však hovořila spíš o opaku. V hotelové branži pracovala příliš dlouho, než aby se ještě oddávala iluzím. Práce na směny, věčný stres, časté střídání zaměstnání samy o sobě spolehlivě zabíjely partnerské vztahy. A láska na dálku vydrží asi tak dlouho jako kostka ledu v pekle. Totiž vůbec ne. Má se vzdát Singapuru? Zůstat? Kvůli Simonovi?

„Zde přichází diplomovaný vymítač depresí!“ Dotančil k nim Marcus, zahoupal boky a zvedl Annabellu z pohovky. „Pojď, Bello, roztočíme to!“

Jeho veselé odhodlání bylo nakažlivé. Annabella mu byla vděčná. Nějak bylo, nějak bude, říkala si. Když nejsou žádné dobré odpovědi, snad se aspoň vynoří o to lepší otázky.

Poddala se rytmu, zprvu trochu toporně, ale postupně se víc a víc uvolňovala. Marcus byl talentovaný tanečník, který měl dar vyprovokovat partnerku ke ztřeštěným pohybům.

„You’re the first, the last…,“ zanotovala.

„Darling, prosím ne.“ Se smíchem ji uchopil za ukazováček a otáčel jí kolem osy. „Můžeš skoro všechno. Jenom zpívat ne.“

„Ano, tvůj hlas něčím připomíná cirkulárku,“ zahihňala se Mary-Jo, která se vmísila mezi tancující.

Taky dobře. Annabella tančila, Annabella se smála, Annabella se nechávala unášet přítomným okamžikem (rada od Mary-Jo, co jiného). Hlavně aby ráno stihla letadlo. A předtím našla pas. Ovšem co se týkalo jejího milostného života, nebyla pro nikoho ani první, ani poslední, ani všechno. Pouze Anna Elisabeth Maria Stadlmairová, která se zmítala v něčem, čemu pořád ještě nerozuměla.

Bylo půl třetí ráno, když se vytratili poslední hosté a Annabella klesla na pohovku k smrti unavená a vnitřně prázdná. Celou noc znovu a znovu kontrolovala mobil, ale Simon neodpověděl na její volání, ani se neobjevil. I teď sáhla po svém smartphonu, ale Simon se zahalil do zraňujícího mlčení.

„Mimochodem, to není mobil, ale legální návykový prostředek,“ poznamenala Mary-Jo, která zůstala, aby jí pomohla s úklidem, a právě čistila na světlém koberci skvrnu od červeného vína.

„Říkal, že mě má rád. Že mě bude milovat pořád a věčně.“ Annabella si zhluboka povzdechla. „Uniklo mi něco? Znamená pořád a věčně v současnosti dokud se neobjeví problémy?“

„V naší rychlé době je věčnost možná kratší než dřív,“ zafilozofovala Mary-Jo.

Annabella deprimovaně zírala oknem na tmavou oblohu. Žádná epocha nemůže být tak rychlá, aby věčnost trvala pouhé dva roky. Co to? Proč najednou zmizely zářící obdélníky na mrakodrapech? Pršelo snad? Nebo měla v očích slzy?

„Všichni říkají, že změny jsou super, že člověk má neustále přijímat nové výzvy,“ pofňukávala. „Ale začíná ve mně klíčit podezření, že změny nepřinášejí automaticky něco pozitivního.“

Mary-Jo přestala třít utěrkou koberec. Zvolna vstala a upřela na přítelkyni pátravý pohled.

„Co by sis přála? Muže, dítě, rodinu? Atraktivní zaměstnání, vzdálené země? Nebo všechno dohromady?“

„To kdybych věděla…“

„Tak se těš na cestu.“ Mary-Jo se do tváře vkradl prohnaný výraz. „Létání je přímo sen pro lidi, kterým dělá potíže se rozhodnout, jinak řečeno trpící dezidofobií. Musíš volit všehovšudy mezi dvěma jídly a málokdy máš na výběr z více než dvou aspoň trochu rozumných filmů.“

Dobře míněný pokus, ale Annabellinu náladu pozvednout nemohl.

„Hm.“ Vrhla nenápadný pohled na displej. „Skutečně lákavá perspektiva.“

Mary-Jo jí jemně vzala mobil z ruky a posadila se vedle ní na pohovku.

„Simonovi skončila šichta před pěti hodinami. Ale nemá koule na to, aby se tady ukázal v celé své kráse a několika pořádnými pusami rozehnal tvé pochyby? A ty pořád čekáš na esemesku?“

Annabella se znovu zadívala ven.

„Já vím, že je to stejně stupidní jako čekat, až vánoční stromek nasadí nové jehličí.“

„Apropos, jedeš na Vánoce domů?“

Mary-Jo a její apropos. Náhlá změna tématu Annabellu nijak nerozveselila.

„Vyloučeno. Vánoce a silvestr jsou v hotelové branži něco jako extrémní sport. Dnes je devatenáctého, pozítří nastupuju na nové místo, pak to tam musím táhnout nonstop dva až tři měsíce, než si budu moc dopřát pár dní něčeho jako dovolená. Možná se mi to podaří někdy po Velikonocích.“

Mary-Jo na ni nechápavě zírala.

„A vaši? Ti to berou jen tak? Vánoce bez své nadevše milované dcerušky?“

„Mají vlastní hotel,“ vysvětlovala Annabella. „Vědí, jak to všechno chodí.“

„Ano, ale co syndrom prázdného hnízda?“ Mary-Jo znepokojeně pokývala hlavou ze strany na stranu. „Jsi jediné dítě, přesto tě museli nechat odejít. Něco takového zanechává v rodičích emoční mezeru, která se o Vánocích může snadno změnit v propast.“

Teď se zase dívala na kamarádku nechápavě Annabella. Prosím, Mary-Jo platila za zkušenou a úspěšnou psycholožku, polovina New Yorku si u ní podávala kliku, ale že by o takových věcech přemýšleli její rodiče, kteří stáli oběma nohama pevně na zemi, to přesahovalo Annabellinu představivost.

„Prázdné hnízdo?“ opakovala, jako by ta dvě slova znamenala něco neslušného. „Při všem tom shonu? Kdepak, hnízdo není ani trochu prázdné. Oba vedou prosperující hotel v Alpách, kde je teď v zimě hlavní sezona. Každý pokoj, každé lůžko, dokonce i sklep a půda jsou obsazené. Na vánoční rozjímání můžeš zapomenout. S trochou štěstí tam najdeš milé hosty, kteří umějí ocenit profesionálně navozenou slavnostní atmosféru, místo aby se namol opilí váleli ve sněhu. To už se taky stalo. Vůbec netušíš, co se o Vánocích v hotelu děje. Páry se hádají, na singles padá melancholie, děti vyvádějí, protože jim Ježíšek nadělil špatné dárky. A to všechno musíš profesionálně zvládnout.“

„Vypadá to, že nejsou zapotřebí jenom školní, ale i hoteloví psychologové,“ zasmála se Mary-Jo.

„Já bych nějakého naléhavě potřebovala.“ Annabella si podepřela dlaněmi bradu. „Tyhle Vánoce strávím bohužel jako single s vyhlídkou, že to tak zůstane.“

Znovu zašilhala na mobil. Mary-Jo to neuniklo.

„Simon pravděpodobně pro tebe nebyl vysněným mužem na celý život, ale jen vybranou kulinářskou zkušeností,“ prohodila tiše.

„Myslíš kopečkem šlehačky, ne dortem?“

„Tak nějak, ale ten pravý přijde. Zaručeně. Z celého srdce ti přeju, abys brzy potkala muže, kterému se budeš moct otevřít.“

„Simon vždycky říkával: Otevři své srdce, rád bych si vychladil drink.“

Mary-Jo se zahihňala jako školačka.

„Tak zkrátka nebyl ten pravý. Nejsi Sněhová královna, Bello, máš v sobě víc vřelosti než kdokoliv, koho znám, jenže pro většinu mužů je zřejmě obtížné ji za tvou tvrdou slupkou rozeznat. Působíš sebevědomě, samostatně. To muže odrazuje. Ale počkej, jednoho dne před tebou bude stát takový, který postřehne, co všechno v tobě je, nedá se zmást a získá si tvoje dobré srdce.“

„Jen neříkej, že se na každý hrnec najde poklička,“ zabručela Annabella. „U mě to neplatí. Asi jsem pánev.“

Teď se Mary-Jo rozesmála nahlas. Annabella si hryzala spodní ret. Jestli je jí nějaký muž předurčený, pak dělá pořádné drahoty. Je jí pětatřicet. Co když ho propásla? Co když vesele proběhla kolem něho, jako by byl vzduch, a on si z čirého zoufalství vzal jinou? Ze Simona se rozhodně vyklubal ten nepravý. Nebo je přece jen chyba v ní? V její tvrdé slupce? Unikl jí právě teď muž na celý život? Zavolej mi, prosila v duchu. Prosím tě, zavolej mi.

„V Imperialu se povídá, že Simon má jinou,“ povzdechla si.

„Pche, na hotelové řeči bych nedala,“ mávla pohrdlivě rukou Mary-Jo. „Lidi zaslechnou půlku, pochopí čtvrtinu a vykládají dvojnásobek.“

„Nemám mu jednoduše zavolat? Třeba se něco stalo.“

„Když tě chlap ignoruje, nesmíš ho v žádném případě nahánět,“ poučila přítelkyni Mary-Jo. „V devětadevadesáti procentech případů je za tím úmysl. Tedy žádný rozbitý mobil, autonehoda, a už vůbec ne zemětřesení.“ Vzala ji kolem ramen. „Vím, jak hrozně rozchod bolí.“

Konec ukázky

Table of Contents

prolog