Copyright © Aleš Skřivan, 2021

Cover © Lukáš Tuma, 2021

Drawings © Martin Ďásek, 2021

Photos © Library of Congress, Wikimedia Commons, 2021

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2021

ISBN 978-80-7557-974-4 (print)

ISBN 978-80-278-1004-8 (ePub)

ISBN 978-80-278-1005-5 (mobi)

ISBN 978-80-278-1006-2 (pdf)

OBSAH

Úvodem

Mandžusko

Kořist na kontinentě

Politika barona Tanaky

Smrt Hamagučiho

Březnové spiknutí 1931

Poslední přípravy

Mukdenský incident

Trojí intrika

Opět Společnost národů

Stimsonova doktrína a Lyttonova komise

Šanghajská válka

Stát Mandžukuo

15. květen 1932

Japonci v Mandžusku

Zpráva Lyttonovy komise

Odchod ze Ženevy

Mezihra 1933–1936

„Císařská cesta“ nebo „kontrola“?

Generál Sadao Araki

Puč, který se nekonal

Proces s vrahy Inukaie

Přesuny v armádě

Námořní zbrojení

Souboj pokračuje

Stupňování tlaku v Číně

Předehra konfrontace

Atentát na ministerstvu války

Vzpoura mladých důstojníků 1936

Tažení v Číně

Hirota a pakt proti kominterně

Nominace Sendžuró Hajašiho

První kabinet knížete Konoeho

Šanghaj 1937

Zkáza města Nankingu

Postoj velmocí

Japonské cíle

Jezero Chasan

„Nový řád“ a „nová struktura“

Jednání s Německem

Chalchyn-gol

Pád Hiranumovy vlády

Nad propastí války

Přechodné kabinety: Abe a Jonai

Po kapitulaci Nizozemí a Francie

Znovu kníže Konoe

Indočína a Východní Indie

Pakt tří

Přípravy a pochybnosti

Američané a Britové

Na diplomatickém poli

Velká hra Jósuke Macuoky

Zmrazení japonských aktiv

Čas neblahých rozhodnutí

Kníže Konoe odchází

Kostky jsou vrženy: 4. listopad 1941

Kruh se uzavírá

Poslední dny

Útok

Japonský blitzkrieg

Obrana ostrova Wake

Hongkong

Malajské tažení a pád Singapuru

Barma

Filipíny

Nizozemská východní Indie

Akce plukovníka Doolittla

Bitva v Korálovém moři

Bod obratu: Midway

Guadalcanal

Midwayský šok

Počátek operace Watchtower

Noční bitva u ostrova Savo

Vylodění Američanů

Bitva u východních Šalomounových ostrovů

Přísahám vám, že nepřítele rozdrtíme…

Jestliže neuspějeme… nikdo nemůže očekávat, že se vrátí do japonska

Ztroskotání japonského náporu

Střetnutí vrcholí

„Strategický ústup“

Z ostrova na ostrov

Kampaň na Nové Guineji

Smrt Jamamotova

Císař je nespokojen

Další japonské neúspěchy

„Nezávislost“ pod japonským dohledem

„Mírová frakce“ a otázka východiska z války

Předehra agónie

K atolům středního Pacifiku

Žádné námitky nebudou připuštěny…

Vše rozhodne jediná bitva

Cíl: Saipan

„Lov krocanů“ u Marian

Prolomení „vnitřní linie“ japonské obrany

Pád šóguna

Na válčišti Čína–Barma–Indie

Barmský klíč

Před branami Indie

Čínský útok v severní Barmě

Operace Iči

Čankajšek vs. Stilwell

Filipíny

Cesta k rozhodnutí

Velení přebírá generál Jamašita

Vylodění

Největší námořní bitva v dějinách

Božský vítr kamikaze

Zkáza císařské flotily

Pád Leyte

Invaze na Luzon

Poslední pevnosti

Noční můra: Iwodžima

Námořní pěchota postupuje

Hoří Tokio

Směr Okinawa

Poslední akce spojeného loďstva

Kuniaki Koiso odchází

Dvojí hra admirála Suzukiho

Nepřítel před branami

Jaderný úder

Nesmělé pokusy

Bez vyhlídek

Poždavek vojáků: boj až k hořkému konci

Jak použít novou zbraň

Osudné rozhodnutí

Smrt, jež ničí vše

Nagasaki

Kapitulace

Břemeno odpovědnosti

Vzpoura

Hovoří císař

Místo epilogu: účtování

Poznámky

Úvodem

Mandžusko

Mezihra 1933–1936

Tažení v Číně

Nad propastí války

Japonský blitzkrieg

Guadalcanal

Z ostrova na ostrov

Předehra agónie

Na válčišti Čína–Barma–Indie

Filipíny

Poslední pevnosti

Jaderný úder

Kapitulace

Místo epilogu: Účtování

Výběrová bibliografie

Summary

ÚVODEM

V polovině 19. století bylo Japonsko zemí, o níž měli Evropané jen kusé a nepřesné informace. Například odhady rozlohy ostrovů se značně rozcházely – od několika desítek tisíc až po tři čtvrtiny milionu kilometrů čtverečních. Podobně kolísaly i údaje o počtu obyvatel – od 15 do 50 milionů. Podle některých zpráv mělo v Edu (dnešním Tokiu) žít 10 milionů lidí. Tyto zkreslené představy nebyly důsledkem nezájmu o vzdálenou zemi. Naopak. Hlavní příčinu je třeba hledat v izolaci Japonska.

Až do roku 1867 byla veškerá skutečná moc v ostrovní říši soustředěna v rukou šógunových,1) zatímco moc císaře byla pouze nominální. V roce 1603 se stal šógunem Iejasu z rodu Tokugawa, jehož členové řídili osudy Japonska po více než čtvrt tisíciletí. Již na samém počátku tokugawské éry se Japonsko téměř hermeticky uzavřelo vůči pronikání vlivu cizinců. V roce 1614 vyšel zákaz šíření křesťanství, v roce 1636 došlo k vyhoštění Španělů, o čtyři roky později je následovali Portugalci. Jedinou výjimku představovali Nizozemci, jimž se podařilo udržet přátelské vztahy se šógunem, a díky tomu jim byla povolena omezená obchodní činnost. Střediskem jejich působnosti byl ostrůvek Děšima u Nagasaki.

Šógunové vládli zemi z Eda tvrdou rukou, jejich hlavním cílem bylo udržet stabilitu feudálních vztahů. Císařský dvůr v Kjótu byl záměrně izolován a vzdálen rozhodování. Tokugawský režim nabyl poměrně brzy, již za třetího šóguna Iemicua (1623–1651) konečné podoby, došlo k pevnému vymezení ekonomických i sociálních hranic ve feudální struktuře. Japonská společnost vykrystalizovala do krajně statické podoby.

Z obecného hlediska existovaly dva druhy šlechty – dvorská (kuge) a vojenská (buke). Vojenská šlechta zahrnovala jednak poměrně početnou vrstvu prostých samurajů, jednak knížata (daimjó). Samurajové – nižší vojenská šlechta – tvořili družinu šóguna, popřípadě jednotlivých knížat. Jelikož většinou nevlastnili půdu a kodex Bušidó samurajům zakazoval zabývat se jakoukoli činností mimo vojenskou službu, žili pouze z rent, které jim vypláceli jejich páni. Ještě v roce 1870 bylo v Japonsku na 450 000 samurajských rodin, počet jejich příslušníků se blížil dvěma milionům, což představovalo téměř 6 % populace. Knížata se dělila do tří kategorií. Nejvýše stáli tzv. daimjó šimpan (Tokugawové a spřízněné rody), následovali daimjó fudai (vazalové šóguna) a konečně daimjó tozama, kteří nebyli vazaly Tokugawů a naopak se pokládali za jim rovné. Tato skupina vyšší šlechty znamenala vždy největší nebezpečí pro šógunát, který se snažil podlomit její moc různým způsobem. Tato knížata neměla přístup k nejvyšším státním úřadům, jejich panství byla obklopena lény oddaných daimjó fudai, případná politická činnost byla podvazována systémem rukojmí, neboť rodiny knížat byly nuceny setrvávat v Edu. Navzdory těmto skutečnostem se čtyři knížectví na jihozápadě – Sacuma, Čóšú, Tósa a Hizen – stala hlavními centry protišogunátní opozice.

Šógunové úzkostlivě dbali o to, aby ustálený ekonomický a politický systém nebyl narušován zvenčí ani zevnitř. Přesto se jim nepodařilo zabránit hromadění problémů. Během 18. století došlo k závažným hospodářským změnám. Většina daní již byla odváděna v penězích, objevily se první změny v organizaci výroby. Po léta byla udržována stálá hranice populace. V údobí 1726–1848 mělo Japonsko kolem 26 milionů obyvatel. Přesto narůstaly palčivé problémy japonského venkova, který představoval hlavní ekonomickou základnu tokugawského režimu. Ve městech se zvolna prosazovala nová vrstva obyvatel – obchodníci a bankéři, kteří sice někdy nalézali cestu mezi nobilitu (například byli adoptováni samuraji), ale z hlediska politického a mocenského setrvávali v naprosto podřadném postavení.

V době, kdy končilo postupné formování protitokugawské opozice, došlo k vážnému otřesu, který byl důsledkem úspěšného pokusu americké expedice komodora Perryho otevřít Japonsko cizímu vlivu. O průlom do neproniknutelné bariéry, vybudované šógunem, se pokoušely evropské expedice od přelomu 18. a 19. století. Neúspěchem skončilo jednání ruské mise Laksmanovy v Hakodate (1792–1793) i Rezanovovy v Nagasaki (1804), stejné výsledky přinesly i další výpravy v letech 1806–1807 a 1809–1813. Případné „otevření“ Japonska mělo značný význam i pro Spojené státy, třebaže podle počátečních amerických představ měly ostrovy sloužit jen jako opěrný bod pro lodi plavící se do Číny. Projekt výpravy schválil americký Kongres již v roce 1845, ale teprve v roce 1852 se záležitost dala do pohybu. Tehdy totiž prezident Fillmore jmenoval velitelem výpravy komodora Matthewa Calbraitha Perryho. Tento muž veplul 8. července 1853 se čtyřmi loděmi do Edoského (dnes Tokijského) zálivu. Jeho příjezd vyvolal jednu z největších krizí japonských dějin. Po předložení požadavků Perry odplul, aby Japoncům poskytl čas na rozmyšlenou.2) V časové mezeře mezi prvním a druhým příjezdem americké výpravy se šógun v tísni dopustil závažné chyby – projevil slabost tím, že požádal o radu císaře a nejmocnější daimjó tozama. Nakonec byla 31. března 1854 podepsána tzv. kanagawská smlouva s USA.3) Měla sice poměrně úzké zaměření, ale v jednom znamenala zásadní obrat – cizímu obchodu byly otevřeny přístavy Šimoda a Hakodate. Amerického příkladu následovaly další mocnosti. V říjnu 1854 podepsal smlouvu s Japonci britský admirál sir James Stirling, v únoru 1855 ruský admirál hrabě Puťatin, v lednu 1856 si novou smlouvu vynutili i Nizozemci.

Šógun se podpisy smluv dostal do svízelné situace, neboť byl opozicí obviněn ze zbabělosti a zrady. Neuspěl ani jeho pokus svalit odpovědnost za tato jednání na císaře. Centrem opozice proti šógunátu se stal císařský dvůr v Kjótu, jejím hlavním pojítkem bylo heslo „návratu veškeré moci do rukou císaře“. Právě princip legitimity umožnil dočasné stmelení různorodých sil nespokojených se šógunátem. V letech 1858–1863 provedli pobouření samurajové několik útoků na cizince (zřejmě nejznámějším případem bylo zavraždění Brita C. L. Richardsona v roce 1862), což vyvolalo vážnou hrozbu odvety ze strany cizinců. Problém tokugawského režimu násobila i skutečnost, že po podpisu smluv se země dostala do ekonomicky nevýhodného postavení. Evropané i Američané kromě jiného využívali k obohacování se rozdílných cen zlata a stříbra. Tehdy byl v Evropě vzájemný poměr ceny obou kovů 1:15, kdežto v Japonsku pouze 1:5. Japonské obchodníky poškozovala také fixace celních sazeb.4)

Podpisy smluv šógunát nezachránily. Naopak, cizinci, především Britové, se začali orientovat na podporu opozičních sil. Další vývoj ovlivnila i vlna rolnických nepokojů na přelomu let 1867/1868. Během roku 1867 se spád událostí zrychlil. Zemřel císař Kómei a na trůn dosedl patnáctiletý Mucuhito-Meidži.5) Říjnové memorandum knížete z Tósy požadující odstoupení šóguna a návrat veškeré moci do rukou císaře se stalo bezprostředním impulsem k otevřenému vystoupení. Následovala krátká občanská válka, v níž byl šógun Keiki poražen a po bitvě u Fušimi v lednu 1868 kapituloval. Krátce nato byl zlomen i odpor jeho stoupenců na severu Japonska.

Moc císaře byla „restaurována“. Nešlo však pouze o mocenský přesun. Zvrat z let 1867/1868 umožnil cestu k urychlené modernizaci Japonska. Od likvidace šógunátu (1868) do první světové války prošlo Japonsko skutečně bouřlivým vývojem. Ze zaostalé a vnitřně roztříštěné země se stalo velmocí, která začala působit jako závažný faktor světové politiky. Uvedené období lze zhruba rozdělit na dvě fáze – první od roku 1868 do války s Čínou, v letech 1894/1895 je charakterizována změnami ve vnitropolitické struktuře a ekonomickou modernizací. Druhá fáze (od poloviny devadesátých let 19. století do první světové války) je obdobím, kdy Japonsko definitivně vstupuje do koncertu velmocí a zesiluje tlak v oblasti zahraniční politiky.

Po celou éru Meidži si udržely rozhodující vliv mocné klany z někdejších čtyř jihozápadních knížectví – Sacumy, Čóšú, Hizenu a Tósy. Politicko-administrativní sjednocení země bylo dokončeno roku 1871 likvidací feudálních lén a zřízením prefektur. V roce 1872 byla zavedena všeobecná branná povinnost a byly zrušeny výsady samurajů. Pozemková reforma provedená v letech 1872/1873 nedokázala vyřešit všechny problémy japonského venkova. Odstraněním šlechtického monopolu vlastnictví půdy přineslo výhody pouze úzké vrstvě ekonomicky silných rolníků, kteří se stali oporou režimu na venkově.

Vznikající průmysl se těšil široké vládní podpoře, mnohé podniky původně založené a financované ze státních prostředků byly po čase levně prodávány do soukromých rukou. Systém ochranných opatření měl sloužit k povzbuzení rozvoje domácího průmyslu, daňové břemeno bylo přesunuto na venkov, který do státní pokladny odváděl na 80 % veškerých daní. Pauperizované masy venkova se staly zásobárnou levných pracovních sil pro průmysl. Také buržoazie byla pevně připoutána k absolutistickému režimu. Mimo nově zřizovaných podniků si udržely a rozšířily své pozice i staré firmy. „Zaibacu“ – nejmocnější japonské monopoly, jako byly například společnosti Micui, Micubiši, Sumitomo, Furukawa či Jasuda – většinou měly velmi starou tradici, některé vznikly již za šógunátu. Původně měly jen obchodní, popřípadě lichvářský charakter, teprve koncem 19. století se změnily ve skutečné ekonomické kolosy, které ovládly hospodářství země.

Pokud jde o charakter industrializace, zpočátku zcela převládal textilní průmysl. Až do devadesátých let tvořilo surové hedvábí 50 % japonského exportu. Teprve koncem devadesátých let nastal rozvoj těžkého průmyslu, do té doby byla průmyslová výroba oceli a železa vcelku nepatrná. V období modernizace tvořily hlavní složku dovozu stroje, strojní zařízení a průmyslové výrobky. Již tehdy se projevovala trvalá závislost na dovozu surovin, což stále více ovlivňovalo vzrůst expanzivních tendencí zahraniční politiky Japonska.

Tempo modernizace se postupně zrychlovalo. Již v roce 1868 vznikl moderní poštovní systém, o rok později byla uvedena do provozu první telegrafní linka. V roce 1870 byla zahájena pravidelná lodní doprava mezi Tokiem a Ósakou. Od roku 1872 fungovala první železniční trať – na konci 19. století bude japonská železniční síť mít již téměř 5000 km. Vznikají společnosti pro námořní dopravu. Během necelého čtvrtstoletí tonáž obchodního loďstva vzrostla téměř dvacetkrát (1885 – 59 000 tun; 1907 – 1 115 000 tun). Již v roce 1868 byla stanovena směnná hodnota jenu, od roku 1872 se projevovaly snahy reformovat bankovní systém podle amerického vzoru a vyústily v založení Ústřední japonské banky (1882) a Jokohamské banky (1887).

Modernizace hospodářství a správní reformy vyvolaly silnou nespokojenost jedné ze základních vrstev staré struktury – samurajů. Jejich část se sice významně podílela na akcích proti šógunátu, ovšem začlenění této masy do nového systému představovalo obtížný problém. Samurajové se cítili poškozeni zrušením svých výsad i zavedením všeobecné branné povinnosti. Znepokojil je i vládní návrh z roku 1873 – místo dosavadních pravidelně vyplácených penzí měli dostat jednorázové odstupné. Ačkoli nově se formující ozbrojené síly stejně jako například policejní sbory poskytly zabezpečení mnoha bývalým samurajům, ti jako celek považovali své životní zájmy za ohrožené. Kromě toho stále častěji vyjadřovali nespokojenost se „slabou“ zahraniční politikou vlády. Jejich bojechtivost neuspokojila ani výprava na Tchaj-wan v roce 1874. Nespokojenost mezi samuraji vyústila v několik ozbrojených akcí, z nichž největší bylo povstání v Sacumě roku 1877.

Ekonomická modernizace byla doprovázena základními změnami ve vnitropolitické struktuře. Od počátku sedmdesátých let probíhala diskuse o zavedení ústavy. Vláda velmi tvrdě potlačovala tzv. hnutí za svobodu a demokratická práva (džijú minken undó), které požadovalo zřízení konstitučního režimu. V osmdesátých letech vznikly první politické strany nového typu. Nadále však udržovaly spojení se starými klany. Zprvu nebyly ani mocenskými seskupeními a neměly podporu veřejnosti. Jejich počáteční činnost byla téměř výlučně založena na politické působnosti jednotlivců. První kroky na cestě k ústavnímu režimu byly podniknuty již v roce 1870, kdy byl Hirobumi Itó vyslán do USA a Evropy, kde měl studovat ústavy jednotlivých států. Teprve v roce 1881 vyšel císařský dekret, slibující zavedení ústavy do deseti let. V údobí 1884–1886 sepsal Itó se spolupracovníky japonskou ústavu, která byla vyhlášena 11. února 1889. Sama ústava byla pojata spíše jako čin benevolentního panovníka než jako splnění požadavků národa. Vzorem při vypracování byla především pruská ústava. Podle tohoto dokumentu byl císař „posvátnou a nedotknutelnou osobou“, jeho pravomoci byly neobyčejně široké: svolával a rozpouštěl parlament, schvaloval a vyhlašoval zákony, jmenoval a odvolával všechny vysoké civilní i vojenské hodnostáře, byl vrchním velitelem ozbrojených sil, vyhlašoval válku, uzavíral mír, schvaloval mezinárodní smlouvy, pouze jemu byl odpovědný ministerský předseda. Parlament, který se poprvé sešel v roce 1890, byl dvoukomorový. Členy Horní sněmovny jmenoval císař, poslanci Dolní sněmovny byli voleni na základě velmi vysokého volebního censu – volební právo mělo zpočátku pouze 1 % obyvatelstva.

Již od restaurace Meidži hrála v japonské politice zcela výjimečnou úlohu armáda. Generální štáb pozemních sil, zřízený v roce 1878, byl vyňat z pravomoci ministerstva války a podléhal přímo císaři. Obdobným způsobem bylo řízeno i válečné námořnictvo. Ministři války a válečného námořnictva měli v kabinetu privilegované postavení. Pouze oni a premiér se mohli obracet přímo k císaři, jejich demise znamenala prakticky vždy odstoupení celé vlády. Touto cestou mohly ozbrojené síly kdykoli vyvíjet tlak na politické scéně. Značná část členů důstojnického sboru i vysoké byrokracie se rekrutovala ze samurajů bývalých knížectví Sacuma (válečné námořnictvo) a Čóšú (pozemní síly). Prakticky až do roku 1898 byli premiérové jmenováni z příslušníků těchto klanů.

Rozhodující slovo při sestavování každé vlády měla byrokracie, a především „genró“,6) skupina politiků, kteří působili jako nejbližší poradci císaře při všech rozhodnutích zásadní důležitosti. „Genró“ ovlivňovali japonskou politiku po celá desetiletí, jejich pozice byla výjimečná, formálně ovšem nenesli žádnou odpovědnost.

Od poloviny devadesátých let 19. století se neobyčejně zrychlilo tempo rozvoje japonského hospodářství. Zvlášť charakteristický byl vzrůst těžkého průmyslu. Jenom v dekádě od rusko-japonské do první světové války se zvýšil objem hutní výroby desetkrát. V údobí 1903–1913 se akciový kapitál průmyslových společností ztrojnásobil, 38 % veškerého průmyslu bylo v rukou monopolních sdružení. Rozvoj těžkého průmyslu vyvolal zvýšenou spotřebu surovin, což se odrazilo v zesílení expanzivních tendencí zahraniční politiky.

V devadesátých letech byli největšími soupeři na politické scéně dva příslušníci klanu z Čóšú – Hirobumi Itó a Aritomo Jamagata. V otázkách vnitřní i zahraniční politiky zastávali rozdílná stanoviska. Někdejší samuraj a budovatel moderní japonské armády generál (později maršál) Jamagata podporoval ideu urychlené expanze na kontinentě směřující především do Koreje, a to i za cenu případného střetnutí s Čínou a Ruskem. Itó oponoval myšlence anexe Koreje, ve vnitřní politice byl zastáncem postupné liberalizace.7) Jamagata byl naproti tomu stoupencem politiky „tvrdé ruky“. Postupně relativně umírněný Itóův kurs ztrácel půdu pod nohama a od přelomu století se jednoznačně prosazoval expanzionistický směr.

Od roku 1898 byly vlády oficiálně sestavovány za účasti předáků politických stran. Nejdůležitější úlohu tehdy hrály Konstituční strana (Kenseitó), založená roku 1898 Ókumou a Itagakim,8) a Sdružení politických přátel (Seijúkaj), zformované roku 1900 Itóem. Právě Seijúkaj se stala oporou vlády v parlamentě, její předáci Saiondži a Kacura se od roku 1901 po dvanáct let střídali v čele kabinetů.

Během devadesátých let se Japonsko začalo vymaňovat ze systému nerovnoprávných smluv, které mu kdysi vnutily západní velmoci. Vítězná válka s Čínou (1894/1895) byla důležitým krokem na cestě kontinentální expanze. Japonské oddíly se podílely na potlačení tzv. boxerského povstání v Číně (1899–1901), podpis spojenecké smlouvy s Velkou Británií 30. ledna 1902 znamenal definitivní přijetí mezi velmoci a současně působil jako silná podpora ambic mocenských špiček. Neobyčejnou váhu pro vzrůst japonského vlivu měla vítězná válka s Ruskem (1904–1905), která znamenala zisk pozic v Koreji (anektována 1910) a jižním Mandžusku. Nové smlouvy s Velkou Británií (1905, 1911) a carským Ruskem (1910, 1912) posílily postavení Tokia na mezinárodní scéně. První světová válka tedy zastihla Japonsko poměrně dobře připravené k dalším výbojům.

Válka připoutala hlavní zájmy velmocí převážně k Evropě, což uvolnilo prostor japonské aktivitě na Dálném východě, především v Číně. V první dekádě poválečného údobí se však Japonsko muselo znovu vyrovnávat s „návratem“ velmocenského zájmu na Dálný východ a do Tichomoří. Současně bylo konfrontováno se složitým a bouřlivým vývojem v Číně. Na prahu třicátých let ostrovní říše definitivně nastoupila cestu k prosazení svých mocenských i politických cílů silou, v roce 1931 začala první fáze japonské agrese v Číně.

Dlouholetý zájem o zahraniční politiku i vnitřní vývoj Japonska dal vzniknout mému záměru přiblížit čtenáři tuto problematiku v údobí let 1931–1945. Od roku 1931 měla křivka japonské expanzivní politiky trvale vzestupný charakter. První fáze války v Tichomoří – období od přepadení Pearl Harboru do bitvy u Midwayských ostrovů na počátku června 1942 – přinesla Japonsku značné úspěchy a nesporně znamenala vyvrcholení jeho expanze.

Naši čtenáři se v minulosti mohli seznámit s detailním líčením některých fází války v Tichomoří. Většinou však šlo o prezentaci problémů pod zorným úhlem spojeneckého zájmu a postupu, jež byla navíc jednoznačně orientována jen na vlastní průběh bojových operací. Můj záměr byl širší a podstatně odlišný. Šlo mi o to, předložit čtenáři pohled na vývoj vnitřní a zahraniční politiky i válečného úsilí Japonska v letech 1931–1945, řečeno s jistou nadsázkou, napsat dějiny „japonské války“. V dané souvislosti však nebylo možné sledovat pouze bezprostřední vývoj hlavních událostí na poli válečném. Složitý vnitropolitický vývoj v předválečném údobí, ekonomická situace, politika v okupovaných zemích, důsledky spojeneckého bombardování, nesmělé pokusy na cestě hledání východiska z války, jaderný úder, nesmírně svízelná cesta ke kapitulaci, úloha císaře, dvorských kruhů, vlády i vojenského velení, otázka potrestání válečných zločinců – tyto a mnohé další problémy bylo třeba zkoumat, aby vznikl úplný a pokud možno poutavý obraz cesty vzestupu a pádu říše vycházejícího slunce.

MANDŽUSKO

KOŘIST NA KONTINENTĚ

Do konce léta roku 1931 zbývají pouhé čtyři dny, necelých sto hodin. Čerň noci nad pláněmi vzdáleného Mandžuska prosekávají kužely světla z předku mohutné lokomotivy. Expres s jistotou ukrajuje vzdálenost mezi Čchang-čchunem a Mukdenem. Japonská souprava na japonské trati řízené a hlídané Japonci – poněkud zvláštní, uvážíme-li, že Mandžusko je součástí Čínské republiky. Pohled do historie mnohé vysvětlí, ale zatím sledujme dál náš expres, který se blíží k cíli. Věcný pozorovatel by mohl namítnout: proč tolik zájmu o jediný vlak? Vždyť většina pasažérů později potvrdí, že cesta probíhala nerušeně a souprava přijela přesně podle jízdního řádu. Dvacet minut před jedenáctou hodinou v noci dorazila na mukdenské nádraží. Ovšem najdou se i jiní svědkové. Ti, rovněž později, odpřisáhnou, že o dvacet minut dříve – tedy ve 22.20, jen několik kilometrů před Mukdenem – vybuchla v kolejišti puma, údajně nastražená čínskými záškodníky.

Historie tuto událost označí jako tzv. mukdenský incident. Mnohem důležitější než bezprostřední souvislosti jsou v tomto případě důsledky. Japonské ozbrojené síly umístěné v Mandžusku totiž okamžitě zahájily rozsáhlé akce proti Číňanům, bleskově ovládly nejdůležitější centra a záležitost vyvrcholila odtržením tří mandžuských provincií^9 od Číny a založením loutkového státu Mandžusko, zcela ovládaného Japonci.

Japonsko takto nastoupilo cestu otevřené agrese dávno předtím, než se nacisté dostali k moci, i před Mussoliniho útokem na Etiopii. Snad právě proto krize na Dálném východě v roce 1931 vedla některé historiky k závěru, že „první bitvy druhé světové války byly vybojovány ve vzdáleném Mandžusku…“

Japonský zájem v této oblasti je záležitostí staršího data. Tři provincie na severovýchodě někdejší Čínské říše, kolébka poslední dynastie, se již na sklonku minulého století proměnily v magnet, který stále větší silou přitahoval pozornost politiků, vojáků i podnikatelů říše vycházejícího slunce. Válka s Čínou v letech 1894/1895 ještě japonské ambice příliš neuspokojila. Mnohé se mělo změnit až po střetnutí s Ruskem o deset let později. Carský režim uznal jižní polovinu Mandžuska za japonskou zájmovou sféru. Do japonských rukou se dostala strategicky významná jižní větev Východočínské dráhy, spojující Charbin s portarthurskou pevností a přístavem Dairen na Kuantungském poloostrově, který přešel do japonské správy. Toto je doba vzniku všemocné Společnosti Jihomandžuské dráhy,10 zde se začínají psát dějiny neblaze proslulé Kuantungské armády,11 jež se stala důležitým nástrojem japonské expanze na Dálném východě.

První světová válka upoutala velmoci především v Evropě. V Číně se pro Japonsko otevřela jedinečná šance, kterou se snažilo bezezbytku využít a rozšířit své pozice. Po válce se ostatní velmoci – hlavně USA – pokoušejí zbrzdit nástup Japonska, které střídavě uplatňuje „tvrdší“ a „smířlivější“ kurs ve své zahraniční politice na kontinentě.

Již před rokem 1931 bylo Mandžusko nejednou ohniskem napětí a místem ozbrojených konfliktů. Důvody jsou vcelku zřejmé, ať máme na mysli výhodnou strategickou polohu mandžuských provincií, nebo jejich značné přírodní bohatství. Ohromné zásoby uhlí, kvalitní železné rudy a dalších surovin stejně jako například produkce obilovin a sójových bobů – tato lákadla rozněcovala zájem Japonců. Stále častěji se v Tokiu ozývaly hlasy volající po uznání „zvláštních práv“ Japonska v Mandžusku. Paradoxní je jedna věc – tento pojem nebyl nikdy přesně definován ani samotnými Japonci, ale ti se přesto uznání oněch „zvláštních práv“ pravidelně a důrazně domáhali. „Zvláštní zájmy Japonska,“ píše vikomt Išii ve svých pamětech, „nejsou plodem mezinárodních jednání, ale jsou spíše založeny na geografických a historických vztazích Japonska ke kontinentu.“ Japonská hlediska byla jasná – Mandžusko bylo chápáno jako vstupní brána asijského kontinentu, důležité nástupiště k případnému útoku proti Číně i proti SSSR, zdroj surovin a odbytiště průmyslových výrobků. Cíl politiky tokijské vlády zůstával i ve dvacátých letech zřejmý. Šlo o to dále upevňovat pozici v Mandžusku a připravit vhodné podmínky pro rozšíření expanze v Číně. Existoval pouze rozdíl v názoru na to, jak tohoto cíle dosáhnout.

První směr na politickém kolbišti prezentovala především strana Kenseikai (Konstituční společnost), po reorganizaci v roce 1927 se její dědičkou stala Minseitó (Strana národní politiky). Obě se opíraly o spolupráci s mocným koncernem Micubiši a vyjadřovaly názor liberálně orientované buržoazie. Podle představ politiků Minseitó měl být průběh expanze v Číně zajišťován především ekonomickými prostředky. Tento kurs zahraniční politiky bývá tradičně spojován se jménem ministra zahraničí barona Kidžuró Šidehary, dokonce se hovoří o „šideharovské diplomacii“, která se většinou snažila vyhnout vtažení Japonska do ozbrojených konfliktů na čínské pevnině.

Ministr zahraničí baron Kidžuró Šidehara

Zcela jiné prostředky kontinentální politiky prosazovali protihráči Šidehary a strany Minseitó. Sdružovali se v řadách strany Seijúkaj (Konstituční společnost politických přátel), která měla pozice především na venkově, podporovali ji velcí vlastníci půdy i dvorská aristokracie. Těsné byly její vazby ke koncernu Micui.

K odpůrcům „slabé“ šideharovské politiky patřili i členové různých radikálně pravicových, většinou extrémně nacionalistických spolků a organizací. Některé vznikly ještě za éry Meidži, k nejznámějším patřily Společnost černého draka,12 Společnost černého oceánu,13 Společnost pro základy státu,14 Císařský svaz rezervistů,15 Císařské sdružení mladých důstojníků a Vlastenecké učiliště,16 zaměřené na nacionalistickou propagandu mezi rolnictvem. Některé organizace měly málo členů, projevovaly však nemenší aktivitu. Živnou půdu pro vznik malých, uzavřených, možno říci spikleneckých sdružení představovali mladí důstojníci nespokojení s „opatrnou“ vládní politikou. Z jejich organizací, přes svou krátkodobou existenci, se určitě nejproslulejší stala Společnost sakury.17

POLITIKA BARONA TANAKY

Zosobněním snah uplatnit na kontinentě politiku „tvrdé ruky“, popřípadě zasáhnout i vojensky, se stal generál baron Giiči Tanaka. Tento muž dospěl na sklonku dvacátých let na vrchol kariéry a moci. Pocházel ze starého samurajského rodu z Čóšú, což ho logicky předurčovalo pro vojenskou dráhu. Absolvoval kadetku, po čase i Akademii generálního štábu, sloužil v různých místech na kontinentě – v Koreji a Číně. Účastnil se rusko-japonské války v letech 1904/1905, prvním vrcholem jeho vzestupu byla funkce ministra války v Harově vládě v roce 1918, kdy organizoval intervenci na Sibiři. Ve dvaašedesáti letech odešel z aktivní vojenské služby, aby se mohl věnovat politice. Stal se předsedou strany Seijúkaj a 20. dubna 1927 premiérem vlády Japonského císařství. Povahou „byl generál Tanaka pravým samurajem. Spojoval v sobě krutost válečníka, chladnou vypočítavost, pružnost úsudku a lyrický sklon k rozjímání, umění kochat se krásou oblohy, krajiny, květin, elegancí žen… Generál mohl se stejným zaujetím besedovat s dvorním básníkem o slasti osamělého rozjímání i s obhroublým generálem Arakim o cestách japonské expanze“.

Generál baron Giiči Tanaka

Krátce po nástupu do úřadu nový premiér učinil první kroky k uplatnění, řečeno jeho slovy, „pozitivní politiky“. Na 27. června 1927 svolal do Tokia poradu vysokých činitelů říše – historie hovoří o tzv. dálněvýchodní konferenci,18 jíž se zúčastnili zástupci ministerstva války i ministerstva válečného námořnictva, lidé z generálního štábu pozemních sil i námořnictva, důstojníci ze štábu Kuantungské armády, diplomaté a „experti“ z Koreje, Mandžuska i vlastní Číny.19 Hlavním tématem byla přirozeně otázka dalšího vývoje japonské politiky na kontinentě. Konference skončila a 25. července 1927 ministerský předseda předložil císaři memorandum obsahující souhrn o závěrech jednání. Ačkoli šlo o přísně tajný dokument, pronikly na veřejnost informace o jeho obsahu. Někdy bývá odhalení připisováno akci čínské zpravodajské služby, dodnes se vedou spory o pravost a věrohodnost Tanakova memoranda, které naprosto jasně stanovilo agresivní cíle japonské zahraniční politiky. Text dokonce otiskl čínský časopis China Critic – to bylo již po generálově smrti v roce 1929.

Memorandum, které Giiči Tanaka předložil císaři „jménem četných poddaných“ hovoří jednak o „dílčích“ cílech japonské expanze, jednak o cíli konečném – tím je ovládnutí světa Japonci.

„Abychom mohli dobýt Čínu,“ píše dědic samurajů z Čóšú, „musíme nejdříve dobýt Mandžusko a Mongolsko. Abychom dobyli celý svět,...

Konec ukázky