Přeložil Petr Kotrle

THE SIX

Luca Veste

Copyright © Luca Veste 2019

The moral right of the author has been asserted.

Translation © Petr Kotrle 2021

Cover Design © Dan Mogford 2019

ISBN 978-80-242-7278-8

Stevu Cavanaghovi – mému parťákovi, opraváři chatrných nápadů, průvodci, důvěrníkovi, ale především příteli.

Když bylo po všem, rozhostilo se ticho.

Nebylo to klidné ticho. Pokojné nebo mírumilovné. Bylo to dusivé mlčení, když na nás všechny padla realita.

Na mě.

Teď už nebylo cesty zpět. Nebylo možné se rozmyslet. Nešlo dát do pořádku naše chyby.

To bahno pod nehty cítím pořád. Na kůži jsem cítil krev, která mi nepatřila. Pach potu a strachu.

Mohl bych se stokrát důkladně vydrhnout, a stejně by to nestačilo.

Bylo by to tam pořád. Zadřené do hloubky, pomalu pronikající do kůže. Cosi, co barví mou krev na černo a mísí do ní led.

Špína.

Bolest.

Zlo.

Byla to moje chyba. Moje vina.

Na začátku byl chlapec. Malý, anonymní kluk, kterému byste nevěnovali druhý pohled. Tichý a zádumčivý.

Stane se z něho vrah, ale to přijde později. Prozatím bylo jen dítě a jedna písnička.

Pomeranče, citrony,

Klement ránem zazvoní.

Chybí pětkrát čtvrtina,

žalují od Martina .

Kdypak mi to zaplatíš,

starý Bailey cinkne výš.

Třeba budu bohatý,

zvoní v Shoreditch u trati.

A to bude asi kdy?

zvon ve Stepney z dálky dí.

O tom nemám tušení,

ten v Bow temně zaduní.

Svíčka ti přichází dobrou noc dát,

ráno tě o hlavu připraví kat.

Seky sek, seky sek, než poslední pad.

Děti tu písničku zpívaly a hrály si – ale jeho do hry nikdy nepřibraly.

Tak to začalo.

Tam se naučil, jak ji používat. Slova měla tolik významů. Dala mu něco, co nikdy předtím neměl.

Začal panenkami. Připravoval je o hlavu, zapaloval svíčky.

Později už ho to nenaplňovalo.

Potřeboval něco opravdovějšího.

Seky sek. Červené svíčky, které jim přinášejí smrt. Věčný spánek.

Dávalo mu to sílu. Pocit odplaty.

Úlevu.

Konečně.

Jedna

Telefony nám cinkly ve stejný okamžik. Na tvářích jsme měli úsměv, když jsme si přečetli poslední zprávu na skupinovém chatu, otočili jsme se k sobě a oba jsme beze slova souhlasili. Tak teď žijeme. Okamžiky prostoupené vibrováním nebo vyzváněním mobilních telefonů, abychom věděli, co se ve světě děje. Jsme kdykoli okamžitě k zastižení. Čekám, že až přijde konec světa, dozvíme se o tom z oznámení o přijetí mimořádné zprávy.

V jisté chvíli člověk pozná, že ho věk dohonil. Že už není mladý a čas se valí dál. Život se děje a člověk se musí rozhodovat, aby mu stačil, nebo se ho pokusit nějak zastavit. Už mu není patnáct ani dvacet – čtyřicítka se blíží a je třeba začít dospívat.

Mně se to stalo, když jsem si koupil dům a zajel si na devadesátkový hudební festival.

Ty dvě věci spolu nesouvisely, ale odehrály se v jeden týden.

Rozmazaná čára mezi nostalgií a budoucností plnou příslibů. Neviditelná čára, která to první uzavírá a to druhé zahajuje.

Ten hudební festival se objevil jako odkaz ve skupinovém chatu. Poslal ho Chris, Michelle odpověděla nějakými smajlíky, Stuart zareagoval den nato zdviženými palci a seznamem kapel, které by tam rád slyšel. Alexandra a já jsme už tou dobou debatovali, jestli to není moc blízko datu našeho stěhování, a po několika minutách jsme došli k závěru, že to zvládneme.

Šetřili jsme, jak se dalo, každá pence byla dobrá, abychom měli na zálohu. Měsíční splátky se daly bez větších problémů utáhnout, činily kupodivu míň, než kolik jsme platili za nájem.

Teď to bylo naše. První místo, o kterém jsme mohli doopravdy říct, že je to náš domov.

Tohle nám patřilo. Byly to jenom cihly a malta, ale když jsme si s Alexandrou vyzvedli klíče a poprvé vstoupili dovnitř, měli jsme zřetelný pocit, že jsme někam došli. Do dospělosti, k vlastnictví domu, k bytí.

Je až s podivem, jak se mohou neživé věci znenadání stát katalyzátorem úlevy.

Krabice ležely v domě, ale zůstávaly tvrdošíjně nevybalené. Všechny byly jasně označené, ale ne mojí rukou. Když jsem se jednou vrátil do pronajatého bytu, kde jsme bydleli, našel jsem náklad krabic popsaných různými místnostmi.

To byla Alexandřina práce. Neměl jsem s organizací žádné problémy, ale když se Alexandra pro něco nadchla, byl jsem bez šance. Než jsem se nadechl, ona už to měla hotové.

„Matte, neviděl jsi někde karimatku?“

Na okamžik jsem se zamyslel, co je sakra karimatka, a potom jsem si vzpomněl, přesně včas. Kdyby se tomu dalo nějak předejít, oželel bych další lekci táboření. Rozhlédl jsem se po místnosti s otázkou, jak se nám tady podaří něco najít, a pak jsem si jí všiml, jak je zaklíněná mezi dvěma krabicemi popsanými OBÝVÁK. Zavolal jsem na Alexandru, že vím, kde je, a pokračoval jsem v sestavování playlistu do auta.

Každá písnička byla připomínkou jiné doby.

„Rhythm is a Dancer“ od Snap! Ta byla z roku 1992 – šestý ročník základní školy. První školní diskotéka, kterou si pamatuju. Vůbec poprvé jsem tančil před lidmi. Ze stejného roku byly „End of the Road“ od Boyz II Men a „Stay“ od Shakespeare’s Sister. Taky „I Will Always Love You“, ale tu písničku a film, na který se Alexandra každoročně dívala, bych z nějakého neznámého důvodu raději zapomněl.

1993. První a druhý ročník na střední. Éra Wet Wet Wet a té písničky, která se na špici hitparády držela celý rok. Nepatřil jsem k jejím fanouškům, ale na playlistu jsem ji nechal. Přidal jsem taky verzi „Without You“ od Mariah Carey a něco od Pata Bantona, D:Ream a East 17.

1997. Desátý a jedenáctý ročník na střední. Puffu Daddymu chybí Notorious B.I.G. Will Smith válí s „Men in Black“. Přidal jsem No Doubt, Natalii Imbruglii a The Verve. Kvůli smíchu, který to určitě vyvolá, jsem přidal Hanson.

A se zpěvem se přidají všichni.

1999. Poslední rok na střední. Rok, kdy jsem přišel o panictví a hudební vkus se ještě víc zúžil. Objevili se Steps a S Club 7. „Tragedy“ nesmí chybět. Stejně jako Shania Twain. Pak – podle mého skromného mínění – nejlepší popová písnička všech dob, „Baby One More Time“ od komicky mladé Britney Spears.

Usmál jsem se pro sebe. Každá písnička se mi vybavila okamžitě a živě. Soundtrack mého mládí. Přihodil jsem na seznam několik písniček od Cast a Space, protože byli výborní a byli místní. A taky proto, že naštvou našeho manchesterského kamaráda Stuarta.

Víkend bude plný vzpomínání a bolavých krků od zpěvu písniček, které z nějakého důvodu pořád umíme nazpaměť.

„Zrovna jsme koupili dům, ale vyměníme ho za stan na poli,“ řekl jsem, když do místnosti vstoupila Alexandra. Nechal jsem doplňování playlistu a zvedl jsem k ní oči z pohovky, které nebylo souzeno zůstat tam, kam jsme ji den předtím položili. „Nechápu, jak se to stalo. Tady máme pořádnou postel. A zdi.“

„Přestaň skuhrat,“ odpověděla, zavrtěla hlavou a usmála se pro sebe. „Kam se poděl tvůj smysl pro dobrodružství? Přece ještě nejsme tak staří, abychom nemohli vyrazit pod stan, ne?“

„Říkám jenom, že jsme se určitě dostali do fáze, kdy si můžeme dovolit mít pořádné zdi. Zdi, Alexandro. To je tenhle nový vynález, díky němuž v noci neumrzneme.“

„Sarkastičnost je tvoje nejmíň přitažlivá vlastnost. A kam se poděla zábava? Smyslem tohohle víkendu je vrátit se do mladých let, ne? To znamená, že budeme venku s tisícovkami dalších lidí.“

Nadechl jsem se, abych v diskusi pokračoval, ale pochopil jsem, že to nemá smysl. Ve skutečnosti jsem se na to těšil úplně stejně. Až na to, že byl říjen a já mám prakticky pořád studené nohy.

„Dal jsi pod auto tu věc?“

Zamračil jsem se. Potom jsem si podle toho, jak obrátila oči v sloup, vzpomněl, o čem mluví. „Nejsem si jistý, jestli je to dobrý nápad. Představa, že nechám náhradní klíčky připevněné k autu, se mi moc nezamlouvá. Připadá mi to, jako by si člověk říkal o průšvih. Tobě ne?“

„Je to naprosto bezpečné. A navíc je to jenom bezpečnostní opatření. Jestli ztratíš klíčky od auta na nějakém poli u Bathu, budeš si pak týdny stěžovat, kolik to stálo.“

„Tak jo, fajn, udělám to, až tam přijedeme.“ Černou krabičku jsem měl na stole. Měla kombinační zámek a uvnitř náhradní klíč od auta. Dala se připevnit do podběhu a tvářila se jako nerozbitná. Já jsem si tak jistý nebyl. Jako kombinaci jsem použil památné datum – naše výročí. Naše nejnovější výročí.

„Jsi připravený vyrazit?“ zeptala se Alexandra a ještě něco přidala do třetího batohu – první dva už byly v kufru. „Za patnáct minut se máme setkat s ostatními.“

„Jo, právě končím, jenom si nemůžu vzpomenout na tu písničku, kterou Michelle zpívala v přírodovědě v desátém ročníku…“

„‚Saturday Night‘ od Whigfield.“

„To je ono,“ řekl jsem a naťukal to do vyhledávacího pole. V playlistu teď bylo víc než dvě stě písniček. Většina z devadesátých let, ale přihodil jsem ještě pár sentimentálních balad z osmdesátek.

„Tak dělej,“ pobídl jsem ji a pak jsem se usmál, když Alexandra zezadu přistoupila k pohovce, na níž jsem seděl, a objala mě kolem ramen. Zaklonil jsem se a opřel se hlavou o její tělo. „Víš, jací jsou, když přijedeme pozdě.“

„Vím. Jenom mě tak napadlo… že jsme tuhle místnost ještě nepokřtili.“

Když jsem vstával, měl jsem úsměv od ucha k uchu. A když jsme zatahovali závěsy, hihňali jsme se jako dva puberťáci.

Přijeli jsme pozdě.

Zhruba o hodinu později už jsme ujížděli po M6 na jih a z plných plic zpívali spolu s Aerosmith. Na zadním sedadle byli Michelle a Stuart – Chris a Nicola jeli ve druhém autě za námi.

Michelle z naší party vždycky zpívala nejlíp. Teď ze zadního sedadla vyřvávala melodie, jako bychom byli na karaoke v hospodě Coopers ve městě. Hlasitě a skoro nikdy čistě. Někdy před týdnem se nechala ostříhat na mikádo, které jí teď poskakovalo kolem obličeje, když se hýbala. Pořád jsem pokukoval do zpětného zrcátka a do vlastního monotónního zpěvu jsem se usmíval.

Celé to byl Chrisův nápad. Skoro jako by věděl, že něco takového všichni potřebujeme – způsob, jak udělat čáru za naším mládím a smířit se s tím, že je nám všem pětatřicet a měli bychom ve svých životech postoupit do další fáze. Stuart a Michelle nepotřebovali moc přesvědčovat. Pro ně to byla jednoduše šance dát se znovu dohromady a pokračovat v nejdelším vztahu „jsme spolu – nejsme spolu“ od éry Rosse a Rachel.

Byl to trochu jiný hudební festival – každá vystupující kapela byla buď před dvaceti lety doopravdy poloslavná, nebo šlo o revivaly slavnějších jmen. No-Way-Sis místo Oasis. Blurred místo Blur. Slice Girl místo… no, pochopil jsem to celkem rychle.

Myslím, že jako skupina přátel jsme všichni ustrnuli ve vývoji. Bylo nám přes třicet, a teprve jsme si kupovali vlastní bydlení. Žádný z nás ještě nebyl rodič. Místo toho jsme cestovali po světě, žili v pronajatém bydlení, místo budování kariéry jsme prostě měli práci.

Byli jsme lidé, které bulvár s oblibou označoval termínem mileniálové.

Nikdo z nás neměl rád na toastu avokádo, takže aspoň to nám hrálo do karet.

Alexandra mi položila ruku na stehno, když jsem poklepával na volant v rytmu hudby, vyřvávající z reproduktorů v autě. Podle navigace v telefonu jsme před sebou měli ještě několik hodin cesty. Podíval jsem se na ni a vesele jsem se zašklebil. Alexandra zareagovala tím, že si druhou ruku přitiskla na srdce a napodobila hlas Celine Dion, který se rozléhal autem.

Kdybych věřil na dokonalé okamžiky – jak se zpívalo v další písničce z devadesátek –, tohle by byl jeden z nich. Chtěl jsem si ho zavřít do bubliny a žít v něm navěky.

I když po obloze připluly mraky a zatemnily den tak, že jsem si zvedl sluneční brýle na hlavu. I když na čelní sklo dopadaly kapky deště. I když se Michelle a Stuart začali na zadním sedadle hádat… pořád jsem se usmíval.

Jako by nás nikdy nemohlo potkat nic zlého.

Dvě

Stuart a jeho řídnoucí blonďatá kštice se maličko zklidnili. Michelle, která seděla vzadu vedle něho, měla takovou výdrž, že byl bez šance. Když jsem se podíval do zpětného zrcátka, uviděl jsem, jak vrásky, které se mu rozbíhají po tváři, ohlašují nástup středních let. Hlavně kolem očí. Jeho pleť měla pořád barvu bronzového písku a dokonale upravené strniště vousů na jeho tváři zatím nešedivělo. Zkusil jsem si ho představit ve čtyřiceti nebo v padesáti, ale nepodařilo se mi to. Jelikož pořád vypadal na dvacet, bylo pro mě už tak dost těžké smířit se s tím, že je stejně starý jako já.

Cesta pokračovala s větrem nostalgie v zádech. „Here Comes the Hotstepper“ a „It’s Oh So Quiet“ se vyvedly obzvlášť hlasitě. Zhruba po hodině jsme zastavili na nějaké benzince a lidé v autech se prostřídali. Cestu, která měla zabrat tři až čtyři hodiny, se nám nějak podařilo protáhnout na šest a půl.

Nikomu z nás po celou dobu nezmizel z tváře úsměv.

Při jedné ze zastávek jsme stáli s Chrisem na říjnovém sluníčku a popíjeli kávu. Alexandra a Nicola si mezi sebou podávaly plechovku Carlsbergu z chladicí tašky. Tušil jsem, že než dorazíme na místo, budou ji mít jako z praku. A nám s Chrisem nepotrvá dlouho je dohnat.

Na zdi u vchodu visel leták, že se někdo pohřešuje. Mladý muž, něco pod dvacet. Fotografie vypadala jako ta, kterou pořizuje při zadržení policie, a mě napadlo, jestli se opravdu ztratil, nebo prostě zapomněl říct rodině, že ho za něco zabásli. Někdo přes fotografii načmáral nápis: „Dostal ho Svíčkař!“

„Svíčkař?“ řekl jsem, podíval se na Chrise a povytáhl při tom obočí. Chris pohlédl na leták a obrátil oči v sloup.

„Ty tu historku neznáš?“ zeptal se Chris. Zavrtěl hlavou a vyrazil ze sebe posměšný zvuk. Když se hýbal, vlasy, kterých měl čím dál míň, mu padaly do očí. Přijde doba, kdy už mu nikdo neřekne liverpoolský Hugh Grant. „To je ten sériový vrah, který má prý na svědomí všechny pohřešované v zemi. Když se u nás před několika měsíci někdo ztratil, policie dokonce musela vydat prohlášení, aby se pokusila zastavit fámy, které se o tom šířily po internetu. Ty děláš do počítačů, takže bys o tom měl vědět.“

„To, že dělám do počítačů, ještě neznamená, že vím o všem, co se na internetu šustne, Chrisi.“

„Jasně, jasně, jenom mě napadlo, že jsi na to mohl narazit.“

V podvědomí o sobě něco dávalo vědět. „Člověče, možná jo. Nebyl o tom nějaký dokument?“

Chris pokrčil rameny a napil se kávy. „To nevím. Michelle nám o tom říkala v autě. Nějaký chlap prý už roky zabíjí po celé zemi. Vždycky se prý objeví červená svíčka nebo něco takového. Rodinám lidí, kteří zmizeli, to možná pomáhá, aby to nesly o něco líp. Michelle si myslí, že je to pravda a policajti se to jenom snaží ututlat.“

„Mně to připadá jako blbost.“

„To každému, kdo má nějaký mozek.“

„Přesně tak, kámo,“ řekl jsem, poplácal jsem Chrise po zádech a změnil téma. „Mám za sebou dvacet minut zpívání hitů od Spice Girls.“

„Jo, dobře že na téhle akci nebudou.“

„Tys měl vždycky slabost pro Baby Spice.“

„Určitě to dává větší smysl než tvoje posedlost Sporty.“

Zavrtěl jsem hlavou a zasmál se. „To bylo jenom kvůli přízvuku.“

„Myslíš, že je na čase, abychom dospěli?“

„Už se stalo,“ odvětil jsem. Všiml jsem si, že Alexandra a Nicola se vracejí k autu. Vydali jsme se přes parkoviště za nimi a já se na Chrise uculil. Snažil jsem se, aby z mého hlasu nebylo slyšet rozrušení. „Chceme se začít pokoušet o dítě. A já v rámci příprav kupuju prsten.“

Chris se zastavil na místě. Musel jsem na něho syknout, aby byl zticha, protože ze sebe vydal zvuk, který připomínal vzrušené zvíře. „To myslíš vážně?“

„Buď zticha, prosím tě,“ řekl jsem, ale nedokázal jsem se ubránit úsměvu. „Jo, myslím. Je na čase. Právě jsme koupili dům, finančně jsme na tom dobře… a já jsem do ní pořád blázen. Tak na co bychom měli čekat? Mladší už nebudeme. Mluvíme o tom už nějakou dobu, ale dokud jsme nevyřídili ten dům, myslím, že jsme si nebyli jistí.“

Chris měl co dělat, aby potlačil smích „Už tě vidím s dítětem,“ prohlásil. „Jak se procházíš s nosítkem a permanentkou do chesterské zoo.“

„No jo, když to podáš takhle…“

„Jsem k tobě upřímný,“ řekl Chris a konečky prstů pravé ruky si z čela odhrnul patku vlasů. „Jenom ti nezávidím, jak vysvětlíš Stuartovi, že ti půjdu za svědka.“

„A nejsi náhodou trochu namyšlený?“ odpověděl jsem. Teď už jsem se smál otevřeně. „Kde bereš jistotu, že bych si vybral zrovna tebe?“

„Koho tady zase pomlouváte, vy dva?“

Zvedli jsme hlavy a uviděli Stuarta, který se k nám přidal. Chris se na mě podíval s komickým úšklebkem a hlavou mi pokynul. S povzdechem jsem Stuartovi vyložil to, s čím jsem se právě svěřil Chrisovi.

„Takže…?“ skončil jsem. Očekával jsem od Stuarta obvyklé kázání, že on se nikdy neusadí. Vždycky byl proti jakékoli představě stárnutí a dělání dospělých věcí. „Řekni mi, že marním život a měl bych zůstat svobodný. Ještě jednou.“

Konec ukázky

Table of Contents

Jedna

Dvě