Přeložila:

KLÁRA ŽEMLIČKOVÁ

Julie Johnson: Poskvrněná svatozář

Vydání první

Copyright © 2019. Dirty Halo by Julie Johnson.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2416. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Dirty Halo

Český překlad © 2021 Klára Žemličková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by: ONE CLICK COVERS

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1536-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1537-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Julie Johnson

POSKVRNĚNÁ

SVATOZÁŘ

Zapovězená královna (1)

Non sibi sed patriae

(Nikoliv pro sebe, ale pro vlast)

Věnováno T. S.

„Můj zámek se přes noc zbortil

Podcenila jsem je

Sebrali mi korunu, ale na tom nesejde…“

Říkej tomu, jak chceš (Call it what you want) – Taylor Swift

Drazí čtenáři,

POSKVRNĚNÁ SVATOZÁŘ je temná pohádka pro dospělé. Pokud dáváte přednost příběhům bez nadávek, bez královských intrik a žhavého sexu, radši tuhle knihu zavřete a pusťte si animák v televizi.

A pro ty zvrácené duše, které se rozhodly zůstat…

Doufám, že si Emiliinu přeměnu z obyčejné dívky na vzpurnou princeznu užijete. Mnoho aspektů téhle pohádky, od prostředí po charaktery, je volně založeno jak na historických záznamech, tak na folkloru. Nicméně považuju za svou povinnost vám oznámit, že království Germanie – malá, přesto prosperující země, vsazená mezi hranice Německa, Rakouska a Švýcarska – není skutečné místo. (Abyste se náhodou nerozhodli nasednout na letadlo s úmyslem vypátrat jistého milovaného i nenáviděného, ale hlavně přitažlivého lorda…)

A teď, bez dalšího zdržování…

MOMENT!

Na něco jsem zapomněla.

Jak pohádky vlastně začínají?

Aha! Už vím.

Bylo, nebylo…

PROLOG

Civím na tu cizinku v zrcadle.

Její divoké vlasy, nezvykle zkrocené.

Její smyslná ústa, nezvykle vážná.

Oděná do smutku, který ani královské klenoty neskryjí.

Lapená údělem, na nějž nebyla připravená.

V roztřesených rukou třímá osud národa.

Na hlavě korunu, po které nikdy netoužila.

Zlatá lež.

Poskvrněná svatozář.

Víte, co je na pohádkách nejvtipnější? Nikdy nezjistíte, co se stane s tou hezkou služebnou po tom, co za západu slunce odjede v pozlaceném kočáře se svým okouzlujícím princem, aby se usadila v jeho paláci.

Černo. Titulky.

A žili spolu šťastně až do smrti.

Nebo… opravdu to bylo takhle?

Jak si můžeme být sakra jistí, že si služebná neuvědomí, jak obrovskou chybu udělala, jakmile do té neznámé pevnosti strčí nos? Proč jsme přesvědčení, že se z prince nevyklube naprostý kretén, jakmile jí spadnou růžové brýle? Co když se žádný šťastný konec nekoná a pěkná služebná bude dalších třicet let litovat, že vůbec potkala kmotřičku vílu?

Já vím, co chcete říct.

Ale ty šperky!

Ty šaty!

Krásný princ na krásném oři!

Ušetřete mě toho.

Pokud mám mluvit za sebe, radši bych po zbytek života drhla podlahy než zůstat zavřená s nudnými boháči v nějakém zatuchlém paláci a do toho se falešně usmívat nad šesti chody bez chuti.

Jenže mě se na to, co chci, nikdo neptal.

Neměla jsem na výběr, když mě vyrvali z mého prostředí a můj zadek velikosti třicet šest a živící se výhradně donuty odtáhli branami paláce, aby se posadil tam, kde nikdy sedět nechtěl.

A konec téhle pohádky?

Já v ní žiju.

A něco vám řeknu…

Je to pěkně naprd.

O MĚSÍC DŘÍVE

KAPITOLA JEDNA

„Král je mrtev.“

Ta zpráva se prožene zemí jako nečekaná letní bouřka – zničehonic; liják, který umlčí celý svět nesmlouvavou prudkostí. Je to jeden z těch okamžiků, na nějž budou lidi vzpomínat s dokonalou přesností i po uběhnutí další poloviny století. Vražda prezidenta Kennedyho nebo výbuch raketoplánu Challenger pro generaci mileniálů, události navždy zapsané do živé paměti.

Co jste zrovna dělali, když se stalo to s Lancasterovými?

Ty detaily jsou tak ostré, až mě jejich hrany řežou do mysli. Zvětralá chuť piva na mém jazyku. Vůně rozmačkaných arašídových skořápek poházených na poškrábaném baru přede mnou. Zaskřípění reproduktorů na zdi, když je playlist sezonních hitů násilně přerušen zprávami.

Owen se přitiskne blíž a jeho široké rameno mě hřeje skrz látku jeho černé košile. Tlumený šepot davu se změní ve výkřiky šoku a moře přiopilých očí se otočí k televizním obrazovkám připevněným k dřevěnému obložení. Natáhnu krk, abych zjistila, co se děje, a po nečekané ráně, která mi vysaje vzduch z plic, sleduju z první řady, jak se mi budoucnost rozpadá před očima.

SMRTÍCÍ POŽÁR VE WATERFORDSKÉM PALÁCI.

Výkřiky „Dejte to víc nahlas!“ okamžitě vystřídají vzlyky a naříkání podkreslující záběry.

Plameny a smrt.

Pohádka se špatným koncem přímo před našima očima.

Owen nadává, ale já ze sebe nedokážu vydat ani hlásku. Mozkové vlny zamrzly. Odložím pivo rozechvělými prsty, a zatímco sleduju moderátorčiny rty chrlící fakta, která nejsem schopná zpracovat, začne se mi motat hlava, a nejen z alkoholu.

„Požár vypukl dnes přibližně po desáté hodině večer ve východním křídle Waterfordského paláce. Podle důvěrného zdroje se oheň pravděpodobně rozšířil přímo ze soukromého apartmá korunního prince.“ Její tón je zbarvený šokem a smutkem – prakticky se zalyká slovy. „V tuto chvíli můžeme potvrdit, že Jeho Veličenstvo král Leopold i jeho choť, královna Abigail…“

Odmlčí se, nedokáže tu hrůzu vyslovit. Zavládne napjaté ticho. Nikdy jsem ve studentském baru nezažila takový klid; ani během závěrečných zkoušek. Nikdo se nesměje, neflirtuje ani nehraje šipky. Dokonce by se dalo říct, že nikdo ani nedýchá. Naše pozornost se upíná k televizím.

Moderátorka těžce polkne a pak opatrně a roztřeseně vydechne. Ruce má semknuté na skleněné desce jako klubko bílých kloubů a napjaté kůže.

Tak už to vyklop, řeknu si v duchu a nejradši bych z ní tu zprávu vymlátila. To čekání je na tom nejhorší.

Ovšem když konečně promluví, okamžitě se ukáže, jak moc se mýlím. To čekání není nejhorší; klidně bych čekala celou věčnost, pokud bych se díky tomu mohla téhle informaci vyhnout.

„Dnes je mým nelehkým úkolem informovat vás o nepopsatelné tragédii. Jeho Veličenstvo král Leopold a královna Abigail zahynuli v plamenech Waterfordského paláce.“

Vzduchem se najednou roznese kolektivní křik – úder blesku, jenž se nahromadil v bouři nevíry. Barman upustí sklenici. Owen vychrlí z úst další vulgarismy. Dvě holky po mé levici začnou plakat. Jejich zděšení je tak silné, až ho cítím na jazyku s každým nádechem.

Ne. Trhnu sebou a vládu nad mým tělem převezme popírání. Tohle musí být nějaký omyl. Každou chvíli se moderátorka určitě zase usměje a omluví se celému národu za tenhle nesmyslný výrok.

Jenže…

Neomluví.

„Navzdory hrdinskému úsilí hasičů je stále pohřešováno několik členů personálu. Byli prohlášeni za mrtvé,“ sděluje nám moderátorka nevesele. „Stav korunního prince Henryho nám momentálně není znám. Budeme vás informovat, jakmile zjistíme, jestli je mezi zesnulými.“

Davem se prožene další záchvat pláče a roztříští atmosféru na střepy žalu.

Ne, Henry, ne.

Ne náš následník.

Ne náš princ.

Tahle zpráva je nepochopitelná. Nedaří se nám ji uchopit. Nedaří se nám ji zpracovat s elegancí a klidem. Nejsme schopni dělat nic jiného než jen otupěle stát, zatímco se na nás bortí nebe.

Ta ubrečená holka vedle mě – která do sebe ještě před pěti minutami klopila koktejly s ginem s odhodlaností, jež by ohromila i samotného Gatsbyho – docela silně škytá. Mám pocit, že jsem vystoupila ze svého těla. Sleduju svou ruku, jako kdyby patřila někomu jinému, a podám té holce ubrousek z baru. Přijme ho za zasmušilého posmrkávání, ale ani na chvíli neodtrhne oči od obrazovky. Když se rozhlédnu, vidím ten její zděšený výraz i ve tvářích kolem sebe.

Čirá bolest.

Pozoruju, jak se lidi tříští jako vlny o nejostřejší hroty skal, rozpadají se na sklíčené skořápky nevykazující žádnou podobnost s hlučnými vysokoškoláky, kterými ještě před malou chvílí byli. Nezáleží na tom, že si se svým králem nikdy nepotřásli rukou, že nikdy neviděli svého prince naživo, snad jen z bezpečí chodníku, když kolem nich projížděl v kočáru při královské přehlídce. Tahle zpráva je žiletka zaříznutá do každého vlákna naší existence. Dokonce i moderátorka si nad touhle žalostnou informací otírá slzy.

„Jestli se jednalo o nehodu, či o něco mnohem horšího, nám zatím není známo,“ informuje ze čtecího zařízení a její smutek ostře kontrastuje s veselým, žlutým sakem, které má na sobě. „Autority případ předběžně vyhodnotily jako teroristický útok. Byla zavedena bezpečnostní opatření. Všichni zbývající členové královské rodiny jsou nyní pod ochranou královské gardy do té doby, než se určí rozsah hrozby – což zahrnuje králova mladšího bratra prince Linuse, vévodu z Hightoweru, spolu s jeho manželkou a nevlastními dětmi.

Po téhle zmínce si mě v šeru najdou Owenovy oči a v jejich hloubkách se zračí nezvyklý náznak obav. Owen je jediný na téhle planetě, kdo ví o mém spojení s Lancasterovými a o mém příjmení natištěném na rodném listu tučným, nesmazatelným písmem.

„Emilie…“

„Ne.“ Zvednu sklenici s pivem, abych zaměstnala ruce, zatímco vysílání pokračuje ve svém chmurném duchu. Mačkám ji tak silně, až se divím, že mi v dlani nepraskne.

„V těchto zlých časech…“ Hlas moderátorky se zadrhne. „Věřím, že můžu mluvit za všechny tady v GBTV – i za každého občana Germanie, který nás poslouchá – když řeknu, že se modlíme a soucítíme s každým členem rodu Lancasterů, zatímco se budeme snažit vyrovnat s touto ohromnou ztrátou… a také přesně vyhodnotit, co bude znamenat pro budoucnost našeho národa…“

„A do prdele,“ zašeptá Owen, když televize odvysílá další záběry hořícího inferna. Mám pocit, jako kdyby na mě mluvil z ohromné dálky – spolu se zbytkem světa. V tuhle chvíli, přestože jsem ze všech stran obklopená lidmi, si připadám mnohem osamělejší, než když mi jako malé holce máma pověděla pravdu o mém biologickém otci. O muži, který byl málem jejím mužem. O údělu, který byl málem můj.

Nechtěl nás, Emilie.

Nechtěl tě.

Zatočí se mi hlava a narazím svému nejlepšímu kamarádovi do hrudníku. Okamžitě mě chytne a s ujišťující silou mě drží za holé paže. I když je uvnitř klubu teplo, takže mám na sobě černé tílko a přiléhavou sukni, najednou mrznu. Husí kůže mi vyskočí na každém centimetru odhalené kůže.

„Ems?“ Obočí se mu starostlivě svraští a vlnitý pramen blond vlasů mu padne do hnědých očí. „Jsi v pohodě?“

Podaří se mi přikývnout. Aspoň si to myslím.

Moderátorka v televizi si přiloží ruku na ucho a poslouchá přenos. „A teď se spojíme s Geraldem Simmsem, tiskovým mluvčím královské rodiny, abychom si poslechli oficiální vyjádření.“

Obrazovka se rozdělí. Muž, který se objeví na pravé straně televize, má ten nejkyselejší výraz, jaký jsem kdy viděla, jako kdyby zrovna strčil nos do krabice sraženého mlíka. A řídnoucí kštice a velký obvod kolem pasu zrovna nepomáhají nelichotivému obleku, který si pro tuhle příležitost vybral.

„Vítáme vás ve vysílání, pane Simmsi,“ pozdraví ho moderátorka. „Děkujeme, že jste si na nás udělal čas.“

„Ano, ano.“ Dvojitá brada toho muže se rozklepe jako krocaní lalok. „Je mi potěšením.“

„Pane Simmsi, dokážete předvídat, jaké důsledky bude mít tato tragická ztráta pro korunu? Můžete nám poskytnout jakoukoliv informaci o tom, jak k tomu požáru došlo? Byl to snad plánovaný útok?“

„Detaily týkající se vyšetřování komentovat nemůžu. Můžu vás pouze ujistit, že královská garda aktivně prověřuje každou potenciální stopu,“ odpoví Simms a hrudník se mu nafoukne jako balon naplněný důležitostí. Klidně by se dal propíchnout špendlíkem.

„A korunní princ Henry?“

„V tuto chvíli se nemůžu ke stavu prince Henryho vyjadřovat. Nicméně jsem byl informován, že králův mladší bratr Linus, vévoda z Hightoweru, je v pořádku a v bezpečí v nerizikové lokalitě.“

„To jsou potěšující zprávy. Vévoda je po korunním princi dalším možným následníkem trůnu – je to tak správně, pane mluvčí?“

„Ovšem.“

„Takže… pokud princ Henry… pokud princ…“ Moderátorka se odmlčí. Davem kolem mě se po těch slovech prožene závan znepokojení.

Zemře.

Pokud princ zemře.

Simmsova ústa se svraští jako stahovací vak držící emoce pevně pod povrchem. „Jedno je jisté – Germanie bez panovníka nezůstane. Pokud nebude princ Henry z jakéhokoliv důvodu schopen plnit svou roli, vévoda je plně připraven vládnout jako král regent.“

Moderátorka přikývne, bledší než kdykoliv předtím. „Prosím, a opravte mě, pokud se mýlím, pane mluvčí, ale vévoda nemá žádné vlastní děti…“

„Vévoda má dvě nevlastní děti ze sňatku s lady Octavií Thorneovou,“ opáčí. „Ale máte pravdu. Nemá žádné vlastní legitimní dědice.“

Legitimní.

Při tomhle slovu mi ztuhne krev v žilách. Sevřu sklenici. Owen se ke mně radši přisune blíž. Prakticky cítím, jak vyzařuje paprsky ustaranosti.

„Čistě hypoteticky… to by přece mohlo představovat jistý problém, pokud jde o následnickou linii, nebo ne, pane Simmsi?“

„Hm.“ Gerald Simms zamrká svýma prasečíma očičkama. „Tyto zlé časy jsou nám bohužel nepříjemnou připomínkou, proč královské rodiny po mnoho generací praktikovaly metodu dvou dětí, následník a náhradník.“ Zavrtí hlavou a kůže pod jeho bradou se zatřepotá. „Pokud vévoda nedokáže zplodit právoplatného dědice, poprvé v historii se může Germanie ocitnout bez žijícího uchazeče o trůn.“

Odvrátím od obrazovky pohled a zatnu čelist. To se nedá poslouchat.

„To snad není kurva možný.“ Owen se zamračí. Jeho pěkné rysy se zkroutí. „Koruna ani nevychladla a už takhle předbíhají. Jsou jako supi.“

Povytáhnu obočí tak vysoko, až mi málem zmizí ve vlasech. „Říká někdo, kdo strávil jarní semestr ...

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

ZNAK

LINIE NÁSLEDNICTVÍ GERMANIE

RODOKMEN RODU LANCASTERŮ

Věnování

Citát

Drazí čtenáři,

PROLOG

O MĚSÍC DŘÍVE

KAPITOLA JEDNA