Přeložil:

MARTIN KÖNIG

Melanie Moreland: Reid

Vydání první

Copyright © 2018. Reid by Melanie Moreland.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2415. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Reid vydaného v roce 2018

Český překlad © 2021 Martin König

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Melissa Ringuette, Monark Design Services

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1533-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1534-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Melanie Moreland

REID

Věnování

Rodina není vždycky jenom pokrevní. Znamená také lásku.

Tuto knihu věnuji své drahé tchyni Valerii a svým

adoptivním sestrám Megan a Kay.

Děkuji za to, že jste součástí mého života a že jste

ze mě udělaly část své rodiny. Vaše láska a podpora

pro mě moc znamenají.

A Matthewovi – vždycky. Navždy.

Kapitola 1

Reid

Mám rád seznamy. Vždycky jsem je měl rád, dokonce už jako dítě. Pomáhají mi soustředit se. I na těch nejhorších místech, kde jsem žil, jsem dokázal najít pár kousků papíru a tužku.

Vždycky jsem si napsal seznam a potom jsem věci, které bylo potřeba udělat, očísloval podle priority. Když jsem mohl udělat tlustou čáru přes položku, která byla hotová, zažíval jsem pocit z dobře vykonané práce. A když jsem měl to štěstí, že jsem měl papíru víc, mohl jsem si seznam přepsat – aby byl menší a přehlednější, dokud jsem ho nesplnil celý.

Teď, když už jsem dospělý, mám seznamy v oblibě pořád. S dnešní technologií ale místo papíru používám počítač a místo špačka tužky klávesnici. Jediným kliknutím myši můžu své položky třídit, organizovat, odebírat a znovu řadit podle nových priorit.

Hleděl jsem do počítače a prohlížel si poslední seznam. Nazval jsem ho Projekt B.

Naučit se s Beccou mluvit jako člověk, a ne jako koktavý idiot.

Přimět Beccu, aby si mě všimla jako muže – ne jako firemního ajťáka.

Dokončit nový program, který jsem pro Beccu vyvinul, aby se do mě zamilovala.

Pozvat Beccu na rande.

Poslat Becce kytky.

Koupit Becce kávu.

Políbit Beccu.

Přijít s Beccou o panictví.

Našpulil jsem rty a kávu pro Beccu přesunul na druhé místo. Zamyslel jsem se nad tím, jestli bych jí měl květiny poslat před nebo po instalaci programu. Jakmile uvidí, co pro ni dokáže udělat, mohla by naopak poslat květiny ona mně. Možná že by přihodila i jeden nebo dva polibky. Byl jsem si jistý, že by na rande řekla ano.

Jenom jsem si nebyl jistý, jestli mi bude chtít pomoct přijít o to panictví. Na tomhle nápadu asi ještě budu muset zapracovat.

Soubor jsem uložil na svůj soukromý disk, protože jsem věděl, že se musím soustředit na Bentleyho nejnovější požadavek. K seznamu se vrátím, až to vyřeším.

Stáhl jsem si brýle a promnul si unavené oči. Měl jsem další celonoční šichtu. V poslední době jsem toho měl hrozně moc – měl jsem všechny ty nápady pro Ridge Towers, pak jsem pracoval na nových programech pro opatrného Maddoxe, zajišťoval aktuálnost bezpečnostních protokolů pro siláka Aidena a ještě jsem pro až příliš ustaraného Bentleyho musel zajistit, aby naše systémy byly zabezpečené a nedobytné.

Kromě toho jsem do rovnice ještě musel připočítat i Beccu. Seděla necelých šest metrů ode mě a oddělovala nás jen zeď, ale klidně by to mohlo být i šest kilometrů.

Od okamžiku, kdy jsem tehdy vtrhl do zasedačky, pozdě a neupravený, a chtěl jsem se jenom omluvit a odejít, jsem jí byl uchvácen.

U stolu v zasedačce seděla na mém obvyklém místě, taková malá vetřelkyně do mého prostoru, a hleděla na mě s očima doširoka otevřenýma překvapením. Věděl jsem, že vypadám hůř než obvykle a že bych měl odejít, ale nohy mě dál nesly vpřed, až jsem se posadil naproti ní.

Byla to ta nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl – husté tmavohnědé vlasy, smetanová pleť a zářivě modré oči, kterých jsem si hned všiml. Na sobě měla kostýmek, vlasy měla dokonale načesané, make-up decentní, na stole otevřený malý notebook a vedle něj zápisník s tužkou v pohotovosti, zkrátka profesionální žena, připravená dělat byznys. V jejím pohledu jsem ale zaregistroval měkkost a úsměv měla vřelý, dokonce snad i trochu stydlivý.

Byla neuvěřitelně sexy.

Tak sexy, až jsem se při dosedání málem netrefil na židli. Naštěstí mě před tímto trapasem zachránil Aiden, protože jsem stejně už měl zaděláno na další. Víc než jednou jsem se musel nenápadně pod stolem upravit a byl jsem moc rád, že Bentley upřednostňoval dřevo, a ne sklo. Mému ptákovi se to, co viděl, líbilo – moc se mu to líbilo.

Ten den se rozhodl, že ona je ta, na niž celý život čekám.

Zjistil jsem, že mluvit s ní o práci je snadné. Byla inteligentní a rozuměla počítačům i jazyku kolem nich. Kladla chytré otázky, dělala si poznámky, k nimž se často vracela, a pozorně naslouchala mým odpovědím. Potom ale pracovní část skončila, a ona se stala Beccou, dívkou, a já zase Reidem, lúzrem.

Chtěl jsem jí toho tolik říct, ale zjistil jsem, že nedokážu říct vůbec nic. Mezi mozkem a pusou došlo k nějakému zkratu. V její přítomnosti jsem sotva dokázal stvořit jedinou větu.

Přejel jsem si rukou po tváři. Od doby, kdy přijela, se mé chování příliš nezměnilo. Jediné, o čem jsme si spolu mohli bez nesnází povídat, byly věci, které souvisely s prací. Na schůzkách jsme byli na stejné straně. Když přišla do mé kanceláře a na něco se zeptala, dokázal jsem odpovědět bez zaváhání. Včera mi třeba povídala o tom, co považuje za report snů.

„To je něco, kde bych všechny informace o kampani měla na jednom místě,“ přemítala. „Můj život by tak byl mnohem jednodušší.“

Našpicoval jsem uši. Cokoli, co by jí zjednodušilo život, mě zajímalo. Hned jsem si vzal papír. „Pověz mi o tom.“

„Musím zajít na všechny stránky a stáhnout si počet kliknutí, prokliků, zobrazení stránek a tak dále. Pro tisk zase musím počkat na čísla, která mi pošlou, a pak si je stáhnout. Moc ráda bych měla něco, kam všechny tyto informace dám, abych je měla na jednom místě. Potom bych mohla věci porovnávat a analyzovat mnohem rychleji.“

Dělal jsem si poznámky a v hlavě už mi to šrotovalo. „Můžeš mi poslat nějaké příklady?“

„Fakt?“ rozzářily se jí oči. „Ty bys to dokázal udělat?“

Vypadalo to na obrovské množství práce. Podíval jsem se jí do očí. „Pro tebe ano.“

Úsměv se jí ještě rozšířil. Měl jsem pocit, jako bych vyhrál v loterii.

Jakmile ale tento rozhovor skončil, jako obvykle mi vyschlo v krku a jediné, co jsem mohl dělat, bylo na ni zírat.

Roztoužený. Strádající. Tichý.

Usmála se a odešla, než mě napadla ta správná slova. Ale už bylo pozdě.

Vždycky jsem se vzpamatoval kurevsky pozdě.

Otevřel jsem tlustou složku na stole. Pracoval jsem na Bentleyho poznámkách a přepisoval je do vlastního seznamu, abych zajistil, že se všechno odehraje v časovém rámci, v jakém věci chtěl, a v takovém pořadí, v jakém to potřeboval udělat.

Klikl jsem na ikonu jeho seznamu a rychle přelétl to, co jsem napsal předtím. Vtom mě vyrušily něčí těžké kroky, a tak jsem se za tím zvukem otočil. Mezi dveřmi stál Aiden a svými masivními rameny je celé vyplnil. Tvářil se, jako by byl na pokraji výbuchu. Při jeho slovech jsem ztuhl.

„Máš minutku?“

Takhle zdvořilý Aiden nikdy nebyl – pokud nebylo něco v nepořádku. „Jo.“

Vstoupil a zavřel za sebou dveře, čímž mou úzkost ještě vystupňoval. Nikdy dveře nezavíral.

Posadil se naproti mně a ještě chvilku mlčel.

„Co se děje?“

Rozpačitě polkl a upřeně se mi podíval do očí. „Bentley mě požádal, abych si s tebou zašel promluvit.“

„O čem?“

„No, ehm, víš…“

Žaludek mi spadl až do kalhot. „Máš mě vyhodit?“

„Ne. To rozhodně ne,“ odpověděl důrazně. „Absolutně ne.“

Maličko jsem se uvolnil. „Tak jo, o co jde?“

Už to nevydržel, předklonil se a schoval si obličej do dlaní, ale ramena se mu třásla smíchy.

Nechápavě jsem na něj zíral a netušil, co je tady sakra tak legračního.

Znovu se opřel a otřel si obličej. „Reide, ty vole. Musíš vypadnout z týhle kanceláře. Vyspi se. Zase jsi tady byl celou noc, že?“

„Jo, proč?“

Znovu se začal pohihňávat. „S Maddoxem jsme měli schůzku s Bentem. Všichni jsme dostali upozornění na nový seznam.“

Zamračeně jsem se podíval na obrazovku. „Ale já jsem ještě Bentleyho soubor nedokončil… Já jsem neposlal…“ Vtom jsem si to uvědomil a hlas se mi vytratil. „Ale do prdele!“

„I když si velice vážíme toho, že nás udržuješ v obraze ohledně svých osobních aktivit, Bent opravdu nechce vědět nic o tvých plánech na to, jak se od Beccy chceš nechat připravit o věneček.“

Zavřel jsem oči, protože mi bylo opravdu trapně – což se mi běžně nestávalo. Místo toho, abych ten seznam uložil na soukromém disku, sdílel jsem ho na disku se svými šéfy – a rovnou se všemi třemi.

„Jak moc je Bentley naštvaný?“ zeptal jsem se, ale stále jsem se na Aidena nedokázal podívat.

Bentley totiž nevybuchoval často, ale když už se to stalo, bylo to jako sopečná erupce a všichni se pak snažili mu co nejrychleji uhnout z cesty.

„Znáš ten zvuk, který vydává, když nemůže mluvit? Takový ten divný dusivý zvuk vzadu v krku? Nebo to, jak mu trochu začne škubat oko?“

Přikývl jsem, protože jsem stále nebyl schopný promluvit.

„Tak to udělal. Dvakrát.“

„Do prdele,“ opakoval jsem.

„Hele, samozřejmě je to tvoje osobní hra, ale Reide… seznam, vole?“

„Když já takhle plánuju. Všecko si to napíšu.“ Dlouze jsem se nadechl. „A nejspíš se tak nechám i vyrazit.“

„Ale ne, to je v pohodě,“ zasmál se Aiden. „Jenom jsme všichni byli trochu ohromení, dokud se Maddox nezačal smát. Já jsem se řehtal, až jsem spadl ze židle. Bentleymu to přišlo vtipné, a to už jsme hulákali všichni. Dal mi ale přednášku o tvém nezodpovědném chování a poslal mě sem, abych tě ‚srovnal‘, i když se tomu ještě pořád smál, když jsem odcházel z jeho kanceláře.“

Ztěžka jsem vydechl. Tohle bylo těsné. Podíval jsem se Aidenovi do očí. Byl uvolněný, ale vážný.

„Dost ho to pobavilo, ale taky byl rád, žes to neuložil na sdílený firemní disk. To by naše konverzace byla diametrálně odlišná a měl bych tady s sebou vedoucího HR. Chce, abys ten seznam okamžitě smazal, a požaduje, aby sis veškeré další seznamy osobních položek vytvářel v soukromí domova.“

Při pomyšlení, že by to viděla Becca, mi úplně poskočilo srdce. Viděli by to všichni. Byl jsem tak vyčerpaný, až jsem byl nepozorný. A ano, nezodpovědný.

„Do prdele,“ vydechl jsem. „To by byla katastrofa!“ Přitáhl jsem si notebook a rozkmital jsem prsty na klávesnici. „Oukej. Je to na mém soukromém disku. Ze sdíleného jsem to odstranil.“

„Fajn.“

„Už se to nestane.“

Chápavě se usmál. „Já vím, Reide.“ Pozorně si mě prohlížel. „A jestli to s Beccou myslíš vážně, zkus s tím něco udělat.“

„Snažím se.“

„Je to jenom holka. Mluv s ní. Pozvi ji na kafe.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Není to žádná jenom holka, Aidene. Myslím, že je ta pravá.“

Nakrčil čelo. „Ta, která bude tvoje první, nebo ta poslední?“

„Obojí.“

Pohodlně se opřel do židle a položil si nohu přes koleno. „Když uvážíš, že s ní nedokážeš mluvit, pokud to nesouvisí s prací, je to dost odvážné prohlášení.“

„Ona mi vždycky zamotá palici. Jako kdyby mi zamrzl mozek.“

„Tak si najdi nějaký společný zájem mimo práci. Zastav se u ní v kanceláři a pozdrav ji. Pozvi ji na kávu. Řekni jí, jak moc máš rád její sušenky. Nabídni se, že jí ukážeš Toronto – jako jsi to chtěl udělat, když ses dozvěděl, že se sem stěhuje. Prostě něco udělej.“

„Vím, že to zní snadně, jde jenom o to…“

„Jenom o to…?“ pobízel mě.

„Já… nejsem si ani jistý, jestli jsem pro ni dost dobrý.“

„Jako kvůli své minulosti?“

„Jo, seděl jsem. To život hodně ztíží. Nemám rodinu a kromě velké sbírky komiksů a pár značkových triček jí vlastně ani nemám co nabídnout. Zaslouží si někoho lepšího.“

Teď zavrtěl hlavou zase on, ale se zřejmým nesouhlasem. „Proč to rozhodnutí, co si zaslouží, nenecháš na ní? Dovol jí, ať pozná ona tebe a ty ji. Přestaň se na to dívat jako na hru a dělej jeden krok za druhým. Sám na sebe zbytečně tlačíš. Zkus žít přítomností.“

„Dobrá rada.

„Jsi skvělý chlap, Reide. A jak jsme se přesvědčili, tvá minulost je minulost. Nemůžeš ji změnit, ale můžeš ji posunout vpřed. Hlavně nedělej stejnou chybu jako já a nedovol, aby ti určovala budoucnost.“

Přikývl jsem, protože jsem věděl, že mluví o své nedávné svatbě s Cami a o tom, jak ho změnila.

„A taky máš rodinu,“ dodal tichým a vážným hlasem. „Máš nás. Jsi cennou součástí našeho týmu a měl bys na sebe být hrdý. Celý svůj život jsi bojoval a hodně jsi toho dosáhl. Na to nezapomeň.“

Zamrkal jsem. Aiden málokdy sklouzl do osobní roviny a jeho slova pro mě hodně znamenala.

Vstal a šel ke dveřím, položil ruku na kliku, ale nestiskl ji.

„A protože se to vlastně týká nás všech, tak všichni souhlasíme. Kup jí kafe, pokecejte, někam ji pozvi a potom jí pošli kytky. Zbytek půjde sám. Ale abych byl upřímný, tak Bent si myslí, že kytky jsou vhodné vždycky.“ Zamrkal. „Ale nesmíš to přehnat.“

Zasmál jsem se. „Dobře.“

„Myslím, že zjistíš, že má stejný zájem jako ty, Reide. To jenom tak říkám.“

Mrkl na mě, odešel a nechal mě tam stát s pocitem, že ví něco, co mi uniká.

Podíval jsem do počítače a potom jsem pohlédl směrem ke dveřím. Musel jsem si promluvit s Beccou tak, abychom se oba cítili dobře.

Znal jsem jenom jeden způsob, jak toho dosáhnout.

S několika kliknutími myši a po chvilce rychlého psaní jsem svůj plán uvedl do pohybu.

Opřel jsem se a čekal.

Kapitola 2

Reid

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře, které mě přinutilo zvednout oči od obrazovky. Ve dveřích stála Becca, profesionální a elegantní. Tmavé vlasy měla svázané do uzlu, na sobě měla nepokrčený tmavě šedý kostýmek, jehož sukně jí zdrženlivě dosahovala až ke kolenům. Pohledem jsem mimoděk sklouzl k botám. Byly červené a elegantní a jejímu oblečení přidávaly nečekaný sexy nádech. Díky nim ty nohy vypadaly neuvěřitelně.

Napadlo mě, jak by asi vypadaly omotané kolem mého pasu. Zamračila se, a já jsem si uvědomil, že na ni nepokrytě zírám. Zase.

„Omlouvám se. O co jde?“

„Nevím. Pracovala jsem a počítač zatuhl. Nemůžu se dostat ke svému dokumentu, ani mi to nedovolí restart.“

„Zvláštní,“ skryl jsem úsměv. Natáhl jsem ruku, aby mi notebook podala. „Ukaž, podívám se.“

Posadila se proti mně. „Doufám, že to opravíš. Měla jsem tolik práce, že jsem dokument ani neuložila.“

„Všechny notebooky jsem nastavil na automatické ukládání každé dvě minuty,“ ujistil jsem ji. „A tvůj ve skutečnosti ukládá každých šedesát sekund. O svou práci už nikdy nepřijdeš.“ Na tohle jsem si dal při nastavování jejího počítače pozor. Přidal jsem do něj všechny bezpečnostní funkce a zálohování, které se do něj nacpat daly.

Uvolněně se nad mým stolem sklonila a rukou si podepřela bradu. „Ty jsi tak úžasný!“

Pohledem jsem těkal mezi její tváří a hrudníkem. Tím, jak seděla, si tiskla ňadra k sobě. Měla je přímo přede mnou, ty baculaté a lákavé kulaťoučké polokoule, vykukující z hedvábných záhybů blůzy. Tušila vůbec, co to se mnou dělá?

Bože, jak já jsem se jich chtěl dotknout! Líbat je. Podívat se, jestli má bradavky růžové nebo spíš dočervena. Zjistit, jestli mi pod jazykem ztvrdnou a jestli se zachvěje, když je olíznu.

Odtrhl jsem od nich pohled a musel jsem potřást hlavou, abych se těch necudných myšlenek zbavil. Když došlo na Beccu, bylo to, jako bych nedokázal myslet na nic jiného. Viděl jsem ji a to jediné, co jsem chtěl dělat, bylo se jí dotýkat.

Chvilku jsem ťukal do klávesnice a řešil ten problém. S úsměvem jsem jí notebook vrátil. „Všechno opraveno.“

„Tak rychle?“

„Byla to jenom malá závada,“ pokrčil jsem rameny.

Zavrtěla hlavou. „Abych to opravila, zkusila jsem všechno, co znám.“

„A proto mi platí takové prachy,“ zamrkal jsem na ni.

Zasmála se jemným a svůdným smíchem. „Podle mě za to určitě stojíš.“

Rozhlédla se po mé kanceláři. Sledoval jsem, kam se dívá, a přemýšlel o tom, co vidí. V poslední době jsem se tu snažil uklízet. Ještě pořád tady panoval chaos, ale bylo to o mnoho lepší než kdysi. Přinejmenším jsem se zbavil všech prázdných obalů od jídla.

„Ty nejsi klasický počítačový šílenec.“

„Promiň?“ vystřelil jsem překvapeně.

Usmála se. „Nikde tady nevidím žádné akční figurky nebo sbírku komiksů. Žádné herní plakáty nebo podepsaný merch.“

„Všechno to mám doma,“ hlesl jsem bezvýrazně. „Všech svých dvanáct sbírek. Mám je pod sklem. Nechci, aby se lidi dotýkali mých věcí.“

Podívala se na mě. Zamrkala. Na krku jí vyskočil ruměnec. Bylo fascinující sledovat, jak se šíří po té její krémové pleti a mění ji na růžovou a teplou. Vypadalo to, že se stydí.

„P-promiň,“ zakoktala. „Jenom jsem si dělala legraci. Určitě jsou velice hezké.“

Hned jsem vyskočil a pospíchal kolem stolu. Klekl jsem si vedle ní a moc jsem se bál, že jsem ji vylekal. „Ježíši, já jsem ale osel! To já jsem si dělal legraci z tebe, Becco.“ Vzal jsem ji za ruku a stiskl ji. Všiml jsem si, jak teplá je její kůže pod mým dotekem. „Já žádné sbírky nemám, teda kromě pár komiksů – a ty mám proto, že si je rád čtu a jako dítě jsem nikdy žádný nedostal.“

„Nikdy?“

„Ne,“ řekl jsem a doufal, že už se na nic nezeptá. „Tak jich prostě mám pár teď. A počítače. Miluju, když je můžu rozebírat a přestavovat.“

Dlouze vydechla. „Aha. Takže se na mě nezlobíš?“

Upřeně jsem se na ni zahleděl. Oči měla tak modré, že mi připomínala fotku sluncem zalitého oceánu, kterou jsem někde viděl. Pohled ale měla plný úzkosti, zatažený jako mrak plující nad vodou.

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Kapitola 1

Kapitola 2