The Chateau

Copyright © Tiffany Reisz, 2018

Translation © Dominika Moulíková, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-016-0

Věnování

Těm, kteří stále čekají, a těm, na něž čekáme…

PROLOG

„Prozraď mi tajemství, které jsi nikdy předtím nikomu neřekl.“

„To má být rozkaz?“ zeptal se Kingsley.

Na krk se mu přitiskla ruka, palec se mu zabořil do hrdla, tlak sílil až na samou hranici bolesti.

Byl to rozkaz.

Kingsley mu tedy řekl tajemství.

Část první:

ZIMA

1. KAPITOLA

Ten sen začíná vždycky stejně. V zimě. V lesích.

Kingsley stojí ve sněhu a obklopují ho stíny. Žádný z těch stínů mu nepatří, protože on tam ve skutečnosti není. Při chůzi nezanechává otisky bot. Nevidí, že by se mu dech při výdechu srážel v páru. V tomto bílém lese je duchem, ale není zde duchem jediným.

Před ním se nachází dveře.

Jsou to dřevěné, klenuté dveře osaměle stojící mezi stromy. Hodí se do nějaké staré kaple, ale tady není žádný kostel, žádná kaple, žádný dům. Jen dveře. Kingsley může dveře obejít, ale nic se nestane. Nestane se vůbec nic, dokud do nich nevkročí. Železná petlice je natolik studená, že na holých prstech pálí, ale on necítí ani to. Zvedne ji a projde dveřmi, protože za nimi na něj čeká chlapec v bílém.

Měsíc v úplňku září vysoko na obloze. Sníh je jasný, takže Kingsley toho mladíka vidí naprosto zřetelně, téměř jako kdyby byl den, téměř jako kdyby vůbec nešlo o sen.

Chlapec na mýtině je nádherný. Vlasy má tak blonďaté, až vypadají téměř bílé. Jeho vlasy jsou bílé a stejně tak i jeho oblečení, není to bělost sněhu, ale čistší bílá, běloskvoucí jako křestní roucho.

Kingsley vysloví jediné slovo – buď řekne chlapcovo jméno, nebo „pane“. Po probuzení si nikdy nedokáže vzpomenout, jaké slovo to pronesl.

Chlapec ve svém čistě bílém oblečení téměř září. Stojí vedle stolku z hrubého kamene, na kterém leží šachovnice vyrobená z ledu.

Navzdory tomu, že se jedná o sen a dosud nepromluvil nikdo jiný než on sám, Kingsley ví, že si má sednout, zůstat a odehrát tu hru. Taková jsou pravidla. Pokud nebude hrát, probudí se. A to je poslední věc, kterou by chtěl – probudit se. Ať už teď, nebo kdy jindy.

Posadí se proti mladíkovi s bílými vlasy. Šachovnice leží mezi nimi. Všechno leží mezi nimi.

Kingsley táhne pěšcem.

„Ve skutečnosti tu nejsi,“ pronese k chlapci s vlasy barvy sněhu a se stříbrnýma očima. Jeho krása z toho snu činí noční můru, protože Kingsley ví, že jakmile přijde ráno, chlapec zmizí. A on nikde za hranicemi říše snů srovnatelnou krásu nenajde. Už ne.

„Jak to víš?“ ptá se chlapec a táhne králem.

„Vypadáš na osmnáct,“ vysvětluje Kingsley a posune dalšího pěšce. „Teď už ti ale je pětadvacet. Mně je dvacet čtyři.“

Chlapec znovu táhne králem. „Ve tvých vzpomínkách mi je osmnáct.“

„Takhle se to nehraje,“ ohradí se Kingsley. „Nemůžeš takhle táhnout králem.“

„Tohle je moje hra,“ namítne chlapec v bílém. „Můžu si králem táhnout, jakkoli se mi zachce. Nevzpomínáš si? Nevzpomínáš si, jak jsem hýbal svým Kingem, svým Králem, jakkoli jsem chtěl?“

Navzdory sněhu a zimě pocítí Kingsley horkost.

„Vzpomínám.“

Kingsley táhne střelcem.

Chlapec v bílém opět posune svého krále.

„Nevím, jak tuhle hru vyhrát,“ ozve se Kingsley. „Jak mám vyhrát, když neznám pravidla?“

Chlapec v bílém na něj pohlédne přimhouřenýma stříbrnýma očima. „Už jsi vyhrál.“

„Opravdu?“

„Když hraješ se mnou, výhrou je samotná hra. Nebo snad ne?“ ptá se a v očích se mu zračí arogantní úsměv.

Kingsley ví, že je to pravda, i když to připouští s jistou trpkostí. Je mu jedno, kdo vyhraje, pokud bude ta hra mezi nimi probíhat věčně. Táhne dalším pěšcem a chlapec v bílém mu ho sebere.

Být tak tím pěšcem polapeným v jeho dlani…

„Jak to, že mě pokaždé najdeš?“ ptá se Kingsley.

„Ty přicházíš ke mně,“ odvětí chlapec. „Já jsem pořád tady.“

„Ztratil jsem tě,“ namítne Kingsley. „Před sedmi lety. Ztratil jsem tě.“

„Ne,“ nesouhlasí chlapec a prvně se usměje. Jeho tvář se podobá té Michelangelova Davida, netečná, mocná, vytesaná z bledého mramoru. Jeho oči jsou ze žuly a Kingsley ví, že kdyby měl dláto, mohl by dlabat do chlapcovy hrudi, až by v ocelovém hrudním koši odkryl tlukoucí srdce ze železného a měděného drátu.

„Ne?“

„Ztratil jsi sám sebe,“ vysvětluje chlapec. Jeho úsměv mizí a znovu začíná sněžit. Kingsley ví, že když sněží, je sen už téměř u konce. Nechce nic jiného než snít o trochu déle. Nechce nic jiného než spát navždy.

„Jak tě znovu najdu?“ zeptá se Kingsley. „Prosím, řekni mi to dřív, než se vzbudím.“

„Nenajdeš mě,“ odvětí chlapec. „Já najdu tebe.“

„Tak mě tedy najdi.“

„Až přijde čas.“

„A kdy přijde čas?“

Chlapec v bílém přesune ruce nad šachovnici a Kingsley sklopí oči. Ledový král leží na desce rozlomený na dva kusy.

„Kdy?“ zopakuje Kingsley. Znovu je dítětem a v honbě za jedinou odpovědí klade tisíce otázek. Sníh přidává na síle, hustý jako déšť a horký jako slzy. „Řekni mi kdy, prosím…“

Chlapec se nakloní nad šachovnici, jako kdyby ho chtěl políbit, ale místo polibku se Kingsleymu dostane odpovědi.

„Až najdeš sám sebe.“

Kdyby si Kingsley mohl vybrat mezi polibkem a odpovědí, zvolil by polibek.

2. KAPITOLA

Paříž, Francie, 1989.

Kingsley se probudil zbrocený ledovým potem. Tělo ho bolelo, jako kdyby měl horečku, ale neměl – aspoň ne takovou, ze které by se mohl někdy zotavit. Dlouhou dobu zůstal ležet se zavřenýma očima ve své opuštěné posteli a snažil se vybavit si co nejvíc ze stále se opakujícího snu. Začaly se mu zdát před měsícem, když se vrátil z úspěšné mise ve Švýcarských Alpách. Cosi spjatého s tím sněhem, s krví rozlitou na sněhu, když dokončil svůj temný úkol, otevřelo dveře v jeho mysli, které Kingsley většinou nechával zamčené a dobře střežené. Ten chlapec ve snu z té skryté místnosti uprchl. A teď, když byl venku, se už nedal zavřít zpátky.

No, upřímně, nejspíš to byl Kingsley, kdo potřeboval zavřít někam pod zámek. Ačkoli od chvíle, kdy toho chlapce v bílém viděl naposledy, uplynulo už sedm let, tohle teď byl Kingsley. Zdály se mu podivné, horečnaté sny o milenci, kterého opustil před tak dlouhou dobou, a probouzel se pokrytý potem a s erekcí. Měl by se za sebe stydět, ale to by vyžadovalo stud. Pokud Kingsley stud někdy pociťoval, zbavil se ho, když ho o srdce připravil ten příšerný blonďatý netvor, jehož posvátné jméno odmítal byť jen zašeptat dokonce i v soukromí své vlastní mysli.

Na chodníku pod jeho oknem se ozvaly kroky. Svižně tam kráčela nějaká žena v botách s vysokými podpatky. Kingsley si dovolil, aby mu ten chlapec v bílém, který mu vtrhl do snů, chyběl, ale jen do té chvíle, než se zvuk ostrého klapání ženských podpatků ztratil z jeho doslechu. To bylo vše. Neplakal, ani se netřásl. Jednoduše ležel nahý na posteli a planul.

Pokrývky doutnaly a polštář hřál zevnitř, jako kdyby v sobě místo prachového peří měl horké uhlí. Vzduch kolem Kingsleyho těla se proměnil v páru. Natáhl paže za hlavu, vklouzl zápěstími pod mosaznou tyč v čele postele a snažil se předstírat, že je k ní přivázaný.

Chci tě.

Potřebuji tě.

Zneužij mě. Ubliž mi. Znič mě, protože ty jsi ten, kdo mě stvořil. Zabij mě, protože ty jsi jediný smysl mého života.

Najdi mě, protože já jsem bez tebe ztracený.

V duchu Kingsley ta slova pronášel, ovšem jen v duchu, nikdy nahlas. Teď už byl muž, ne chlapec. Už nikoho o nic neprosil. Už se kvůli lásce nepokořoval. A ani nechtěl.

Lháři.

Čas, který si vymezil na vzpomínání, téměř uplynul. Jak zvuk ženiných kroků sílil, slábl a nakonec se vytratil, oheň v jeho srdci strávil sám sebe a zanechal ho v posteli pouze se sazemi a popelem jeho vzpomínek.

Tak mě tedy najdi.

Až přijde čas.

A kdy přijde čas?

Až najdeš sám sebe…

Co to sakra mělo znamenat?

„Ty zasranej netvore,“ povzdychl si Kingsley. „Sereš mě dokonce i v mejch snech.“ A protože mohl, dodal: „Kreténe.“

Kingsley pomalu otevřel oči a zamrkal do jasného bílého ranního světla, které ho oslepovalo. Měl pocit, že se mu některý ze slunečních paprsků propálil až do mozku. Existovala jistá docela nepatrná možnost, že minulou noc vypil příliš vína. Překulil se na posteli a chvíli tak zůstal, kolena přitažená k hrudi, hlavu skloněnou, paže ovinuté kolem kotníků, až měl záda propnutá. Aspoň že bolest v hrudníku zmizela. Víceméně. Na té misi v Alpách schytal setsakramentský výprask, tak tvrdý, že dostal plných šest týdnů volna, aby se z toho vzpamatoval, než ho zase někam pošlou. Přál si, aby si pospíšili a přidělili mu nějakou práci. Čím delší volno měl, tím víc měl času na spaní. Čím víc spal, tím víc snil… a čím víc snil o tom chlapci se srdcem z ledu v zasněženém lese, tím víc si přál se už nikdy neprobudit.

Ať se to Kingsleymu líbilo, nebo ne, byl vzhůru. Vstal z postele, bílé pokrývky zmáčené potem. Chladná podlaha z tvrdého dřeva políbila jeho bosá chodidla. Na zemi u nohou postele stály dvě vinné sklenky. Kingsley dopil poslední dva loky, které v nich zbyly, a odložil prázdné skleničky zpět na zem, aby se o ně postarala uklízečka, jedna vdova ze sousedství. Nebyl líný. Jenom ho fakt bavilo snažit se ji pohoršit tím, kolik toho vypije a jak často píchá. Zatím ovšem bez výsledku.

„Osobně jsem po osvobození v pětačtyřicátém poděkovala celé četě chlapců generála Pattona. Budeš muset zvládnout víc než nějakých pět holek za týden, abys mě ohromil, chlapečku,“ řekla mu jednou. Políbil ji na tvář a zašeptal jí do ucha, že zná způsoby, jak ji ohromit, za což vyfasoval zasloužené plácnutí kuchyňskou utěrkou přes zadek kalhot.

Možná by dneska mohl dát vedle postele třetí skleničku. Nebo čtvrtou, každou se stopami jinak barevné rtěnky na okraji. To by mohlo zabrat.

Při té myšlence se usmál a nahý zamířil k úzké průchozí kuchyni v obytném podkroví třetího patra domu, kde mezi misemi přebýval. Nikdy neřekl, že tam „žije“, protože k tomu ten byt neměl. Žil svou prací, a když nepracoval, přestával existovat. Dokud někdo nezaklepal na jeho dveře se složkou dokumentů, pasem, penězi a cílem, stával se z něj duch.

To ráno byl pořádně hladovým duchem, jenže lednička zela prázdnotou. A jeho společnice z minulé noci – dvacetiletá vysokoškolačka ze Švýcarska jménem Nina (nebo to byla Zina?) – odešla kolem druhé v noci. Když s ním některá z dívek zůstala přes noc, většinou jí udělal nabídku: Nakrmíš mě a já tě sním. Ta hláška nikdy nezklamala. Protože se ale dneska probudil samotný, bude si muset k snídani něco najít. Strašné pomyšlení.

Kingsley pustil do kuchyňského dřezu studenou vodu. Strčil hlavu pod kohoutek, aby tou rychlou improvizovanou sprchou spláchl permoníčky tlukoucí v jeho lebce. Osušil se kuchyňskou utěrkou a uchechtl se, když si všiml rudých stop na kůži, které mu tam zanechaly Nininy nehty a zuby. Řekla o něm, že je „lahodný“. A očividně to tak i myslela, když se ho pokoušela sníst tak, že ho na břiše, bocích i bedrech oždibovala, kousala, líbala a olizovala.

Byla to pěkně hravá holčička. Svojí nevymáchanou pusou ho dokonce párkrát i rozesmála. Myslel si, že už zapomněl, jak se smát. Nevadilo by mu se s ní znovu sejít, což celkem jistě zaručovalo, že už ji nikdy neuvidí. Teď si nemohl dovolit se s kýmkoli citově zaplétat. Příliš často býval pryč. A i když byl někdy zpátky ve svém bytě na delší dobu, většinou to bylo tehdy, když potřeboval pár týdnů, aby se vylízal ze svých zranění. Nina – ne, určitě to bylo Zina, rozhodl se – byla sladká a stejně jako všechny ostatní, se kterými spal, si zasloužila víc, než jí mohl nabídnout. Čím víc se mu některá líbila, tím méně se s ní vídal – pro její vlastní dobro. Jenže zkuste si tyhle racionální argumenty vysvětlit láskou poblázněné vysokoškolačce, která netrpělivě sedí vedle svého telefonu a čeká. Ne, znovu už Zinu neuvidí, i když nechala na kuchyňské lince svoje číslo podepsané rudým otiskem rtů.

Když se opláchl, našel své nejčistší džíny, černý svetr, černou šálu a byl v půli cesty ke dveřím, jakýsi zvuk ho přiměl se zastavit.

Kroky.

V domě. Stoupaly po schodišti.

Jeanne dneska neměla přijít uklízet. A tenhle dům vlastnili jeho zaměstnavatelé. Nikdo kromě něj v něm teď nežil. Pokud se Zina nevracela se snídaní, ty kroky mohly znamenat jen dvě věci: buď sem někdo jde, aby ho zabil, nebo se blíží někdo, kdo mu nese novou práci. Vzhledem k tomu, že měl mít ještě dva týdny volno, pochyboval, že sem ten návštěvník jde jen proto, aby mu řekl „bonjour“.

Kingsley tiše vytáhl šuplík s příbory v kuchyni, ten, ve kterém schovával svou berettu. Čekal za dveřmi s pistolí v ruce. Nebyl vyděšený. Ještě ne. To přijde později, pokud přežije. Před tímhle ho při tréninku nikdy nikdo nevaroval, že bez ohledu na to, kolik let bude tuhle práci dělat, se nikdy nepřestane bát. Což nejspíš dává smysl. Stará liška se snaží utéct loveckým psům stejně usilovně jako mladá. Nikdo si nikdy nezvykne na to, že ho někdo loví.

Kroky se zastavily před dveřmi a pak se ozvalo zaťukání.

Ťuk, ťuk.

Pauza.

Ťuk, ťuk, ťuk, ťuk.

Kingsley se úlevně opřel o zeď. Dneska nebude muset nikoho zastřelit.

„Nadporučíku?“ ozval se hlas zpoza dveří a Kingsley zavrčel stěží potlačovanou zuřivostí. Možná dneska nakonec přece jen někoho zastřelí.

Otevřel dveře. Na vrcholku schodiště stál mladý muž s rozcuchanými hnědými vlasy a přihlouplým úsměvem a držel něco, co vypadalo jako modrá taška na bowlingovou kouli.

„Dobré ráno, nadporučíku,“ řekl mladý muž a zakřenil se, jako kdyby ho nějaký fotograf vyzval, ať řekne „sýr“.

„Bernie,“ odvětil Kingsley a opřel se o zárubeň. „Tuhle debatu už jsme snad vedli.“

„Jakou debatu? Ach,“ zašklebil se Bernie a přendal si tašku z jedné ruky do druhé. „Jasně, tu, ve které vám neříkám jménem ani hodností?“

„Jo, přesně tu.“

„Promiňte, nadporučíku.“

Kingsley odevzdaně sklopil hlavu. Chudák Bernie. Vypadal jako dvanáctiletý chlapec, který nikdy nevyrostl. Byl vyšší sotva o kousek, jako kdyby ho někdo natáhl jako karamelu nebo napnul na skřipec.

„Chci říct, promiňte, ehm… Johne,“ opravil se Bernie.

„Lepší,“ přitakal Kingsley. „Díky.“

„Není zač, nadporučíku.“

Kingsley se hlavní pistole poškrábal na čele, i když věděl, že existuje nepatrná možnost, že se přitom omylem střelí do hlavy. Rozhodl se to risknout.

„Bernie, budeme to muset probrat znovu.“

„Žádal jsem vás, abyste mi neříkal Bernie,“ upozornil ho mladík. „A pořád to děláte.“

„To je láskyplné oslovení,“ ohradil se Kingsley. Ten mladý muž se příjmením jmenoval Bernard. „Říkám ti tak jenom proto, že tě mám rád. Přinesl jsi snídani?“

„Ach, ne,“ prohlásil Bernie a rozhlížel se, jako by doufal, že objeví snídani, kterou tady někdo nedopatřením zapomněl. „Měl jsem?“

„Takový je protokol, Bernie. Stojí to v příručce.“

„Protokol, jistě,“ zopakoval Bernie. „No, tak já se vrátím. Budete tady?“

„Budu tady. Pokud ti neotevřu hned, znamená to, že si v posteli leštím pistoli.“

Bernie pohlédl na pistoli v Kingsleyho pravé ruce.

„Mně přijde vyleštěná dost.“

„To je eufemismus,“ pronesl Kingsley. „Dojde ti to, až přijdeš do puberty.“

Pak zabouchl Berniemu dveře před nosem a schoval pistoli dřív, než někoho omylem zastřelí. Nebo schválně.

Nejdřív nic neslyšel.

Pak se kroky začaly vytrácet. Potom uslyšel, jak se tytéž kroky vrací. Znovu zaslechl to zaklepání – ťuk, ťuk. Pauza. Ťuk, ťuk, ťuk, ťuk.

„Bernie?“ zavolal Kingsley přes dveře.

„Byl to vtip o honění, že jo?“

Usmál se jen proto, že ho Bernie nemohl vidět.

„Dobrá práce, Bernie. Co ta snídaně?“

„Ano, nadporučíku.“

„A Bernie?“

„Ano, nadporučíku?“

„Nezapomeň na kafe. To je taky protokol.“

„Ano, nadporučíku.“

„A Bernie?“

„Ano, nadporučíku?“

„Přestaň mi říkat nadporučíku.“

Konec ukázky

Table of Contents

Část první:

1. kapitola

2. kapitola

Část druhá:

Část třetí: