Dóóóst dobrej stresík

Ukážka z elektronickej knihy

Vyšlo také v tištěné verzi

www.fragment.cz

Karen McCombieová

Dóóóst dobrej stresík – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Dóóóst dobrej stresík

„Jé! Echm…. Dobrý den, paní Hudsonová!“

Páni – trapas nad trapasy. Když jsem vytáčela Jenino číslo, ve snaze co nejrychleji zapomenout na seznam „upřímných kroků“ jsem si vůbec neuvědomila, že sluchátko zřejmě zvedne jeden z Jeniných rodičů.

Tak. Co jsem vlastně měla říct? Něco jako: „Hele! Slyšela jsem, že se rozvádíte. To je báječný!“

„Ahoj, Ali,“ odpověděla paní Hudsonová, zatímco jsem němě panikařila. „Je mi líto, ale Jen tu není – zrovna odešla k Chloe na večeři.“

„Aha. Jo. Jasně. To je super. Děkuju. Na shledanou!“

Mám dojem, že jsem ještě v životě nepokládala sluchátko tak ráda. Teda až na případ, kdy jsem objednávala pizzu a zjistila, že jsem omylem vytočila číslo policejní stanice. (A věřte, že seržant u linky na hlášení trestných činů se nesmál, když jsem požádala o feferonkovou pizzu s dvojitým sýrem, prosím.)

Teprve když jsem zavěsila, uvědomila jsem si dvě věci: a) ani jsem si nevšimla, že se mi do klína stulila Fluffy a dřímá; a b) že Chloe se vůbec nezmínila, že je u ní Jen, když jsem s ní sotva před minutkou mluvila.

Fluffy se najednou chová jako roztomilá kočička? A Jen má být někde, kde ale není?

Připadala jsem si jako Alenka v Říši divů, všecko bylo pořád divnější a divnější…

E-knihy v edici:

Dóóóst dobrá rodinka

Dóóóst dobrý rande

Dóóóst dobrá ségra

Dóóóst dobrý kámoši

Dóóóst dobrý úlety

Dóóóst dobrý šoky

Dóóóst dobrý mejdlo

Dóóóst dobrej vopruz

Dóóóst dobrá schíza

Dóóóst dobrý lovestory

Dóóóst dobrý zmatky

Dóóóst dobrej stresík

Dóóóst dobrá partička

Dóóóst dobrej hepáč

Dóóóst dobrý Vánoce

Pro Spikea (za to, že špičkově maluje a pomáhá mi psát úkoly z francouzštiny).

Karen McCombieová

Dóóóst dobrej stresík

Poprvé vydalo nakladatelství Scholastic Ltd. v roce 2003

Copyright © Karen McCombie, 2003

ISBN 0-439-98204-9 (Scholastic Ltd.)

Z anglického originálu Visitors, Vanishings and Va-Va-Va Voom

přeložila Petra Klůfová.

Obálka Luděk Bárta

Jazyková úprava Štěpán Kovařík

Jazyková korektura Boris Lehečka

Odpovědná redaktorka Helena Klečková

Vydalo Nakladatelství FRAGMENT,

Pujmanové 1221/4, Praha 4,

jako svou 1124. publikaci.

1. vydání, 2006

Epub konverzi provedlo Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o.

České vydání © Fragment, 2006

Text © Karen McCombieová, 2003

Translation © Petra Klůfová, 2006

Cover © Luděk Bárta, 2006

Epub konverze © Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., 2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí

být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

e-mail: fragment@fragment.cz

http://www.fragment.cz

ISBN tištěné verze 80-253-0221-0 (1. vydání, 2006)

ISBN e-knihy 978-80-253-2268-0 (1. zveřejnění, 2014)

Obsah

Předmluva

1. Ó la lá!

2. Když jsi šťastný a víš o tom, pohlaď psa…

3. Blbečci, pózor!

4. Jabla, já a naše supertajná řeč

5. Kyra zvládne Sázku levou zadní

6. Písemná „komunikace“ s Linn

7. Zdvořilosti a nerváky

8. Nevinný lži a superobjímačka

9. Co byste řekli další nevinný lži (nebo dvěma)?

10. Chloe a hnusný strašidlácký palec u nohy

11. Zuby, drápy a vůbec všechno

12. Upřímnost je nejlepší politika. A to myslím upřímně.

13. Salma a omylem rozpláclý nos

14. Hra na schovávanou

15. Jak se nedomluvit francouzsky. 1. lekce…

16. Šance nic k nule

17. Kvi!

18. Trik se zmizením

19. Stres, třes a divný drápání

20. Zdravá a v bezpečí (Uf!)

21. Pravidlo chlupatýho houseňáka!

Předmluva

Milá maminko,

Zut!, jak říkávají lidi ve Francii, když se kapánek naštvou.

Potíž je v tom, že když člověk náhodou bydlí v Palace Heights Road číslo 28, zvykne si na docela dost děsný rámus a zmatek. Ale zrovna tu neděli to tam spíš připomínalo křížence hřiště pro prvňáčky, hlučný kavárny, oddechový zastávky při Tour de France, tržiště v centru Káhiry a safari, kde všichni zvířecí obyvatelé zešíleli a bezhlavě prchají z místa na místo. Takhle to totiž vypadá, když zkombinujete návštěvu Torova kámoše Freddieho a celý smečky dalších Torových kámošů, Billyho maminku, co sem skákla na kafe a na kus řeči (s maminkou), Jablina kámoše Roubíka, co si na chodbě opravuje s mým taťkou kolo, Jablu a její další kámošku Lotu, jak trsají v obýváku při videu s lekcí břišního tance puštěným na plný pecky, a tři psy a pět koček, co lítají po celým domě pronásledovaný Torem, Ivy, Freddiem a dalšími uječenými mrňousy. (Nikdo se nemůže divit, že Linn se zabarikádovala u sebe v pokoji a cédéčko se Sugarbabes si pustila vážně NAHLAS!)

Já bych ráda Linn napodobila, jenže mi brání jedna drobnost: chybějí mi dveře od pokoje. Taťka je vysadil, aby opravil vylomený pant, ale podle všeho v zemi vládne všeobecný nedostatek pantů nebo co, protože uběhlo čtrnáct dní a já pořád ještě mám obrovskou díru v místě, kde by měla být taková užitečná dřevěná placka. V posledních dnech se mi docela dařilo nenechat se tím moc rozhodit, ale hele, když v neděli večer netoužíte po ničem jiným, než si hezky v klídku čmárat do deníku, teprve si uvědomíte, jak se takové dveře hodí, aby ztlumily nežádoucí rámus dusajících mrňavých sourozenců a dusajících kámošů mrňavých sourozenců a dusajících zvířat pronásledovaných dusajícími mrňavými sourozenci (a jejich kámoši).

Hó-hou!

A tak můžu říct jediný: díkybohu za to, že existují zahradní kůlny (a navíc znám ještě někoho dalšího, kdo by se mnou souhlasil, ale o tom tajemném triku se zmizením víc až později…). Doufám, že všechen ten blázinec a chaos zůstane bezpečně ve stěnách domu a že sem nikdo nepřidusá a nebude mě vyrušovat, když se tu snažím psát takhle hezky v klidu. No, teda ne úplně v klidu – mírně mi to kazí pocit, že jsem si do zadku zarazila třísku. To je ta nevýhoda sezení v zahradních kůlnách; sice mají dveře, ale automaticky k nim nepatří péřově měkký a atlasem vypolstrovaný sedačky. Škoda.

Když už je řeč o peří, Britney zřejmě na střeše zrovna provozuje nějaký holubí taneček, takže se pak taky nedovedu úplně pořádně soustředit. (Ježkovy oči a propáníčka, copak je špatnýho na hřadování ve větvích stromů?)

Ale i tak… my spisovatelé musíme pro umění trpět, je to tak? (Cha!) A když nezvládnu tohle příkoří a nebudu pokračovat v psaní deníku, jak jinak by se svět dozvěděl o hostech i zmizení a o „va-va-va vúm“*?

Mám tě moc ráda,

Ali

(tvoje dítě lásky číslo 3)

* Tohle francouzsky znamená „Óóóóóch, ten kluk je super!“, aspoň podle Kyry Daviesový. Ale člověk by se neměl podle ní řídit pokaždý – koneckonců, zrovna minulý týden jsem ji nachytala, jak učí Tora a Ivy říct francouzsky „Vodpal!“ **.

** „Dégage“, pro případ, že by vás to zajímalo.

1

Ó la lá!

Takže, nový den, nové dilema…

Která z mých dvou kamarádek vyhraje v právě probíhající hádce? Vsadila bych spíš na Kyru než na Kellie – vtip je v tom, že Kyra, i když je v něčem totálně vedle, se stejně umí docela spokojeně hádat tak dlouho, dokud to nevzdáte čistě z vyčerpání/neumřete nudou/nedostanete chuť zaškrtit ji holýma rukama.

„To je prostě nesmysl!“

„To teda není, Kyro!“

„No to teda je! Stoprocentní nesmysl!“

„To není!“

„A je!“

„Není!“

„Je!“

„Není!“

Já, Sandie, Chloe (která pomalu vyfukovala růžovou žvejkovou bublinu) a Salma jsme obracely hlavy ze strany na stranu podle toho, jak se rozhovor mezi těmi dvěma pinkal sem a tam.

„Poslyš, Kellie,“ ucedila Kyra unaveně. „Něco, co v tvým životě hraje důležitou roli – to před tebou nikdo neschová.“

„Ale schová!“ odsekla Kellie chabě.

„Ale schová!“ nebyl zrovna přesvědčivý argument. Chudinka Kel – Kyra momentálně válcovala jeden z jejích oblíbených snů a Kellie jí v tom nemohla nijak zabránit.

No tak jo, pohled na to jejich štěkání nám ostatním aspoň nabízel zábavu na pár nudných minut, zatímco jsme se za slunečného pondělního rána poflakovaly poblíž hlavního vchodu do školní budovy. Ovšem teď bylo načase zachránit Kellie dřív, než ji Kyra dožene k totálnímu šílenství.

„Jo, to akorát!“ ušklíbala se Kyra tím svým protivně pohrdavým způsobem. V tom je ona přeborník. „Technicky je prostě vyloučeno, abys byla princezna celý jedný pošahaný země a za všechny ty roky o tom nezaslechla jediný slůvko!“

„Jasně,“ zasáhla jsem do hádky. „A, technicky vzato, Kyro, Deník princezny je jenom film.“

A pěkně okoukaný film, který jsme sledovaly zrovinka včera, když jsme se u Kellie sešly na Velký holčičí videovečer.

„A taky je to knížka!“ pípla Sandie vedle mě šeptem, ale nikdo jí nevěnoval sebemenší pozornost.

„A o co jako jde, Ali?“ štěkla na mě Kyra pánovitě a přitom si dala ruce v bok, čímž se jí současně povedlo povytáhnout krátkou sukýnku od školního stejnokroje ještě o pár centimetrů výš. (Byla jsem přesvědčená, že to udělala naschvál, protože poblíž se poflakovalo pár kluků z Jablina ročníku…)

„Vtip je v tom, Kyro, že filmy se můžou řídit uměleckou licencí, chápeš?“ pokrčila jsem rameny. „Takže věci se v něm neodehrávají úplně stejně jako v reálným životě.“

„Vidíš?“ povyskočila Kellie, což ovšem nedávalo o nic větší smysl než její argument „A není!“.

Chudák Kellie neslízla zatím nic než výsměch, protože nás přinutila dřepět u toho filmu už po čtyřicátý milióntý, ale když to vážně nebyla její vina, že ten nejnovější trhák pro mládež, se kterým dorazila Chloe – patřil k čerstvým zásobám krámku jejího tatínka – byl šmejd a zasekl se pět minut potom, co ho Chloe strčila do Kelliina videopřehrávače. Ale na druhou stranu byla fakt psina, když jsme nachytaly Kellie, jak němě odříkává dlouhý části dialogu hlavní hrdinky Mii. Abyste věděli, tak zřejmě vypadá Kelliin největší sen… že se v jejich nájemním bytě objeví nějaký dávno ztracený příbuzný s princeznovskou korunkou a (aspoň v její verzi pohádky) s klíčem k ostrovnímu ráji v Karibiku…

Ať už to bylo namířený na mě nebo na Kellie, každopádně jsem čekala, že Kyra přidá další jízlivost, ale to jsem se spletla. Neřekla totiž nic než…

„Va-va-va vúm!“

„Echm… cože?“ zamračila jsem se na ni a uvědomila si, že Kyru hádka nejspíš omrzela a teď přes moje rameno vyčmuchala něco nesrovnatelně zajímavějšího.

„Jsou tady!“ sykla Salma vzrušeně a přiměla tím mě, Sandie a Kellie prudce otočit hlavu a zjistit, co naše kámošky vlastně zahlídly.

„Už je to tak – vypadá to, že naši hosté už dorazili!“

Nemám páru, proč se Kyra vyjádřila právě takhle. Protože technicky vzato ti na pohled zajímaví a exoticky brebentící cizinci, co momentálně obcházeli roh budovy a mířili k nám, byli studenti na výměnu a žádní „hosté“. A další věc, nebyli „naši“, měli bydlet s žáky o ročník výš, než jsme byly my.

„Odkud se ale vzali?“ zahuhlala jsem, a zatímco se k nám blížili, posunula jsem si sluneční brýle výš a zahákla si je nad čelem.

„Francie?“ nadhodila Chloe přidrzle a vyfoukla směrem ke mně obrovskou růžovou bublinu.

„Móc vtipný. V duchu se řehtám, až se za břicho popadám. Ale myslela jsem to tak, jak jsme mohly přehlídnout jejich autobus?“

„Lup ho! A-chrchlichrchchrch! Kuck-kuck-kuck!“

Myslím, že Chloe měla v plánu mi odpovědět – nejspíš zase pěkně kousavě, ale podle všeho zapomněla na žvejkovou bublinu, kterou právě vyfoukla. Ať už je to jak chce, náhodou se nadechla, bublina praskla a Chloe se napůl udusila. Páni… sundat ze sebe všechny ty malinký růžový blebance potrvá fakt celou věčnost.

„Asi zaparkoval někde za rohem,“ šeptla Salma s očima přilepenýma k rozesmátým, klábosícím studentům bez školních uniforem, kteří proklusali kolem nás a nechali se vést do školní budovy jedním z našich učitelů, panem Matthewsem.

„Všechno v pořádku, děvčata?“ prohodil zvesela, když si nás všiml. „Dneska jste všechny neobvykle dochvilné!“

Echm, asi jsme byly neobvykle dochvilné. Osobně jsem za normálních okolností nechodila do školy s dvacetiminutovým předstihem (ke mně spíš sedne dvacetivteřinový předstih), ale včera večer u Kellie jsme se shodly, že je špičkový nápad přijít a okukovat hromadu aspoň teoreticky pěkných francouzských kluků, co přijedou hned brzy ráno. (No dobře, byly mezi nimi i francouzský holky, ale pokud mám být stoprocentně upřímná, asi bych ze svý pohodlný postýlky nevylezla o celých dvacet minut dřív jen proto, abych se koukala na jejich příjezd.)

„Ale pane učiteli, takhle brzy tu jsme každý den!“ zalhala Kyra učiteli líbezně.

„Jistě, stejně jako každý den prosedíš spoustu času nad úkoly na moje hodiny, Kyro,“ odpověděl pan učitel Matthews s těžkou ironií, načež vydusal po schodišti nahoru a přidržel hostům otevřené hlavní dveře.

„Júúúj, mrkejte na ty dva s plandavou ofinou!“ sykla Kellie tak naléhavě, jako by jí šlo o život, a kývla směrem k dvěma fakt úžasným klukům.

„Jako by ani nebyli z naší planety…“ zamumlala jsem svým nejlepším mimozemšťanským hlasem. Pravda pravdoucí. Žádní kluci v naší škole Palace Gates nevypadali tak přirozeně, tak roztomiloučce a tak k sežrání jako tihle dva.

„Hele, koukají na nás!“ upozornila Kyra rádoby šeptem, ale můžete mi věřit, že do šeptání to mělo daleko.

Ti kluci… Upřímně jsem doufala, že mluví tak mizernou angličtinou, že Kyře nerozuměli, jenže obličeje se jim rozsvítily úsměvem a já si hned domyslela, že angličtinu zvládají docela plynně. (Podrazáci.)

„Dis-donc, celles-la sont pas mals!“ utrousil jeden z nich a neomaleně ukázal přímo na nás.

„Surtout elle aux grands yeux bleus!“ odpověděl ten druhý a pak oba proklouzli kolem nás a zamířili za panem učitelem Matthewsem do školní budovy.

„Co říkali? Co říkali?“ vyhrkla Chloe a prudce se k nám obrátila s vykulenýma očima. Stříkance růžový žvejky měla pořád ještě přilepený k bradě.

Tady by se nám parádně šikla Jen – na francouzštinu jsme sice chodily všechny, ale byly jsme v ní prostě děsný (klidně se zeptejte pana učitele Matthewse), tedy, právě až na Jen. Ale potíž byla v tom, že Jen se – což bylo dost divný – dneska ráno neukázala (a stejně tak chyběla na včerejším Holčičím videovečeru, i když jsme jí poslaly esemesku se zprávou o tom, co máme v plánu).

„Mám dojem, že ten první kluk řekl něco v tom smyslu, že docela ujdem!“ vypískla Sandie vzrušeně.

„A pak ten druhý kluk řekl: ‚Zvlášť ta s –‘“

„Ta s čím?“ vylítla Kyra skoro bez sebe zoufalstvím, že se Sandie tak pěkně rozjela, ale pak že se zarazila a nedořekla to.

Možná si Kyra slibovala, že to bylo „ta v minisukni“, ale já si byla skoro jistá, že šlo o něco jinýho. Protože já konci věty rozuměla, i když asi jako jediná…

„Zvlášť ta… s velkýma modrýma očima!“ nevydržela jsem to.

A ta s velkýma modrýma očima, to jsem zaručeně – škoda přeškoda – nebyla já (mám hnědý), ani Kyra (totéž), ani Kellie (totéž na druhou), ani Salma (totéž na třetí), ani Chloe (zelený).

„Uch… propáníčka!“ vyjekla Kellie za nás za všechny, když jsme se šokovaně obrátily k vyjukaný zrůžovělý Sandie, která nám to zírání oplácela miminkovsky modrýma očima, velkýma jako tenisáky.

Propáníčka – Sandie nemohla být vykolejená víc, ani kdyby jí právě někdo ohlásil, že je princezna genovská jako Kelliina božská Mia…

Jako kdybych seděla vedle radioaktivní hroudy železa.

Na školním shromáždění Sandie vedle mě doslova zářila, zčásti nefalšovaným úžasem a radostí, zčásti nefalšovanými rozpaky. Hele, když je někdo jedna z nejstydlivějších holek na západní polokouli, tak je nejspíš hrozně moc, moc těžký přijmout poklonu, a to už nemluvím o tom, že v ní měli prsty kluci.

„Je v pohodě, Ali?“ šeptla mi Kellie do ucha a pohodila hlavou směrem k Sandie.

„Podle mě je v šoku, něco jako po bouračce,“ špitla jsem odpověď.

Možná, že moje nejlepší kamarádka potřebovala… jaksetohonem jmenuje? Tu věc, co páchne jako shnilý vejce, jak k ní čichaly viktoriánský dámy pokaždý, když měly na sobě tak pevně stažený korzet, až jim z toho bylo na omdlení? Jasně, už to mám: čichací sůl. Možná by ji oživilo i mírný proplesknutí po tváři; ve starých černobílých filmech se fackujou každou chvíli, když někdo něco nezvládá. („Proboha živého, Kristýno, tak se přece vzchopte!“ Plesk! „Óch, děkuji, Arthure! Hned se cítím mnohem lépe!“)

Hmmmm. Žádnou čichací sůl (ani pukavce) jsem s sebou nenosila a Sandie jsem měla moc ráda na to, abych jí vrazila facku, a tak jsem ji prostě nechala jen sedět a zářit blaženým šokem nad představou, že někomu (někomu francouzskýmu suprovýmu, abychom se vyjádřili přesně) by se mohla líbit víc než hubená hezká Kyra nebo okouzlující nádherná Salma, o Chloe a Kellie ani nemluvě a mojí maličkosti taky ne. Chci říct, že Sandie byla pořád ještě zpitomělá z toho, že se jí nějakým zázrakem podařilo ulovit kluka (to jako Billyho).

Upřímně řečeno, pokud šlo o tu lichotku, tajně jsem byla za Sandie ráda, a navíc to byla pořádná pecka pro Kyru, která odjakživa věřila, že v kalhotách a tílku musí každýmu připadat neodolatelná…

A zrovna když se na pódiu objevil ředitel školy pan Bashir a všichni učitelé nás začali napomínat, ať mlčíme (Cha! Marná snaha!), střihla jsem nenápadným pohledem po Sandiině svítivě zrudlým obličeji… a přitom jsem nemohla nevidět, že těsně za ní si Kyra hraje na žirafu. Nejdřív jsem myslela, že vytahuje krk, aby viděla na Jen, která – s dalšími dvěma opozdilci – právě vběhla do sálu. Ale omyl: naráz mi svitlo, že svůj už beztak dlouhý krk natahuje jen proto, aby mohla líp okukovat francouzský kluky, který nahnali do lavice v protějším koutě.

Koniec ukážky

Table of Contents

Předmluva

1 Ó la lá!

Ukázka z následujícího dílu:

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: