Mrtvá

Ukážka z elektronickej knihy

také v tištěné verzi

www.fragment.cz

James Grippando

Mrtvá – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Tiffany, jako vždy.

A navždy.

Poděkování

Mrtvá je pokračování mého prvního románu Svědomí. Ten první příběh Jacka Swytecka byl skutečným dítětem lásky, které přišlo na svět poté, co jsem celé čtyři roky po nocích a víkendech psal svůj velký tlustý multigenerační detektivní román, na který teď v polici sedá prach. Po šesti dalších románech musím říct, že to nejlepší na návratu k mému debutu byly vzpomínky na doby, kdy jsem začínal psát až v jedenáct hodin večer a kdy jsem nepřestával datlovat ještě dlouho poté, co Tiffany usnula na pohovce s nejnovějšími stránkami rukopisu rozhozenými okolo sebe. Děkuji ti, Tiffany, že jsi u toho byla, když to začalo, a díky za tvoji podporu během všech těch následujících let.

Obrovský dík si zaslouží moje editorka Carolyn Marinová i můj agent Richard Pine. Oba patřili k prvním fanouškům mého románu Svědomí a oba zanechali na dalším románu Mrtvá svou stopu. Poděkování patří i mým první čtenářům, kteří museli přetrpět velmi hrubé verze rukopisu. Jsou to Dr. Gloria M. Grippandová, Cece Sanfordová, Eleanor Raynerová a Carlos Sires. S právními otázkami mi pomáhal právní zástupce Clay Craig a ohledně viatických smluv mi poradili Patrick Battle a Joseph N. Belth. Cenné informace o amyotrofické laterální skleróze jsem získal u Světové neurologické federace.

Lidé, kteří mi s mým průzkumem pomohli nejvíce, si přáli zůstat v anonymitě, což je u tajných policistů pochopitelné. Jejich informace o působení ruského organizovaného zločinu na jižní Floridě byly skutečně neocenitelné.

Nakonec bych rád zmínil, že vymyslet jména postav je často hodně náročné, takže bych rád poděkoval Mikeu Campbellovi a Jerrymu Chafetzovi za to, že jsem měl tu práci o něco snazší. Prostřednictvím svých štědrých příspěvků na charitativních akcích ve prospěch St. Thomas Episcopal Parish School v Coral Gables a pro The Gold-Diggers Inc. propůjčili svá jména dvěma kamarádům Jacka Swytecka v románu Mrtvá.

1

Přikrývka spadaných listů za oknem ložnice se s každým dalším krokem znovu pohnula.

Cindy Swytecková tiše ležela v posteli po boku svého spícího manžela. Byla temná zimní noc, na Miami dost chladná. Ve městě, kde lidé považovali teplotu kolem čtyř stupňů za mrazivé počasí, mohla zapálit krb a schoulit se k Jackovi pod nadýchanou prošívanou deku jen tak jednou dvakrát do roka. Přitiskla se k němu, přitahována teplem sálajícím z jeho těla. Okenními tabulkami otřásl poryv severního větru. Už jen z toho samotného zvuku čišel chlad. Vítr venku se zvedal stále víc a víc, pořád ale bylo slyšet pravidelné šustění listů, které s jistotou prozrazovalo, že se blíží nějaký cizinec.

Cindy si v hlavě promítala obrazy trávníku, terasy a velkých listů mandloní poletujících všude kolem. Úplně viděla cestu, kterou si v listí vyšlapal. Vedla přímo k jejímu oknu.

Od doby, kdy naposled spatřila muže, jenž ji napadl, uběhlo už pět let. Všichni, jejím manželem počínaje a policií konče, ji ujišťovali, že zemřel. Ona ale věděla, že ten násilník ve skutečnosti nikdy nezmizí. Za podobných nocí by byla schopná přísahat, že se vrátil a je z masa a kostí. Esteban.

Uběhlo už pět let, a ona si pořád pamatovala každičký detail. Ty mozolovité ruce s okousanými nehty tak pevně zaťatými do její kůže, zatuchlé závany rumu přicházející s každým jeho odporným výdechem do její tváře, ledové ocelové ostří přitisknuté ke krku. I v takovou chvíli odmítla jeho polibek opětovat. Ze všeho nejživěji si ale vybavovala ty prázdné žraločí oči. Tak chladné a zuřivé, že když otevřel svá nechutná ústa a kousl ji do rtu, spatřila v lesklých černých duhovkách svůj vlastní obraz, svou vlastní hrůzu.

Uběhlo už pět let, a ty prokleté oči ji neustále pronásledovaly, při každém jejím kroku. Dokonce ani odborníci, na které se obrátila, snad nechápali, čím prochází. Jako by viděla svět nejen svýma, ale i Estebanovýma očima. Když přišla noc a zvedal se vítr, jednoduše vklouzla do jeho mysli a viděla věci, kterých byl svědkem před svou vlastní násilnou smrtí. A ještě podivnější bylo, že snad dokázala vidět i to, na co by se on sám mohl dívat teď. Jeho očima pozorovala i sama na sebe. Noc co noc vídala dokonalý obraz Cindy Swyteckové ležící v posteli, jak marně bojuje s nevyléčitelným strachem ze tmy.

Šustění venku ustalo. Na chvilku se vítr uklidnil a listy znehybněly. Digitální budík na nočním stolku jen naprázdno blikal jako pokaždé, když při bouři vypadl proud. Ukazoval pořád půlnoc a zaléval Cindyin polštář slabými záblesky zeleného světla.

Pak uslyšela, jak někdo klepe na zadní dveře. Vmžiku se zvedla a posadila se na kraj postele.

Nechoď tam, říkala si, ale jako by ji někdo volal.

Ozvalo se další zaklepání, stejné jako to předtím. Na druhé straně manželské postele ležel Jack a tvrdě spal. Ani ji nenapadlo ho budit.

Zajdu tam.

Pozorovala samu sebe, jak vstává z matrace a došlapuje bosýma nohama na dlažbu na podlaze. Prošla chodbou do kuchyně, každý krok ledovější a ledovější. V domě byla úplná tma. Cestou k zadním dveřím se spoléhala spíš na instinkty než na zrak. Byla si jistá, že než šla spát, zhasla venkovní světlo. Terasa teď ale byla zalitá žlutou září. Elektrický detektor pohybu musel zjevně něco zachytit. Přiblížila se až ke dveřím a nahlédla do malého kukátka ve tvaru kosočtverce. Přelétla pohledem z jedné strany dvora na druhou. Do velké mandloně se opřel poryv větru a z větví serval ty nejsušší listy. Jako obří sněhové vločky se snesly k zemi, jen pár jich zachytil větrný vír, který je vynesl vysoko do noci, až za horizont dosahu slabého venkovního světla. Cindy je všechny ztratila z očí, až na jeden, jenž poletoval přímo nad terasou. Nakonec i ten odnesl hned další závan větru vysoko vzhůru. Pak ale vichr znenadání změnil směr a poslal list přímo k ní, až narazil do dveří.

Vyděsila se, ale zůstala stát na místě. Pořád se dívala kukátkem, jako by pátrala po čemkoli, co ten osamocený list poslalo jejím směrem takovou silou. Nic tam nebylo, hluboko v srdci ale věděla, že se mýlí. Něco tam muselo být. Jen to neviděla. Nebo to snad neviděl Esteban.

Přestaň se dívat jeho očima!

Vtom se dveře rozlétly. Závan ledového vzduchu do ní vrazil jako arktická fronta. Na nohách i na rukou jí vyskočila husí kůže. Hedvábná noční košilka jí ve větru vylétla až do půli stehen. Nějakým způsobem věděla, že je ten vítr ledovější než kdykoli předtím, i když to v podstatě necítila. Necítila nic. Stála tam naprosto ochromená, a ačkoli jí mysl radila utéct, nohy se ani nehnuly. Najednou nedokázala vnímat čas, bylo to zvláštní, ale ani ne za pár vteřin už ji ta silueta ve dveřích nijak nezneklidňovala.

„Tati?“

„Ahoj, zlato.“

„Co tu děláš?“

„Je úterý.“

„No a?“

„Je tady Jack?“

„Spí.“

„Tak ho vzbuď.“

„A proč?“

„V úterý přece vždycky jdeme na partičku pokeru.“

„Jack s tebou ale dnes v noci karty hrát nemůže.“

„Hrajeme ale přece každé úterý.“

„Je mi to líto, tati, ale Jack s tebou už hrát nemůže.“

„Proč by ne?“

„Protože jsi mrtvý.“

Cindy se s výkřikem posadila na posteli. Byla celá zmatená, vyděšená a roztřesená. Po tváři ji pohladila něčí dlaň a ona znovu vykřikla.

„Nic se neděje,“ uklidňoval ji Jack. Posunul se k ní blíž a pokusil se ji obejmout.

Ona ho ale odstrčila. „Ne!“

„Nic se neděje, to jsem já.“

Srdce jí zuřivě bušilo, až téměř nemohla popadnout dech. Po tváři jí stékala jedna osamocená slza. Hřbetem ruky ji setřela. Zastudila ji jako ledová voda.

„Zhluboka se nadechni,“ slyšela říkat Jacka. „Pomalu, nádech, výdech.“

Několikrát se nadechla a zase vydechla. Zhruba po minutě záchvat paniky pominul a ona začala dýchat pravidelněji. Teď už ji Jackovy doteky začaly uklidňovat, a tak se mu stulila do náruče.

Posadil se vedle ní a objal ji. „Zase ten sen?“

Cindy přikývla.

„Ten o tvém otci?“

„Ano.“

Zírala do tmy a ani si neuvědomila, že jí Jack odhrnuje vlasy z čela. „Je po smrti už tak dlouho. Tak proč se mi takové sny zdají až teď?“

„Nenech se tím vyděsit. Není čeho se bát.“

„Já vím.“

Položila mu hlavu na rameno. Jack to určitě myslel dobře, ale nikdy nemohl pochopit, co přesně jí ve skutečnosti nahánělo strach. Nikdy mu nevyprávěla tu část, která ji znepokojovala ze všeho nejvíc. Proč by měl vědět, že to je on, pro koho se její otec vrací?

„Nic se neděje,“ opakoval Jack. „Zkus se ještě trochu vyspat.“

Políbila ho, vymanila se z jeho objetí a hladila ho po čele, než znovu usnul. Jeho dech se nesl tmou, ona se ale pořád cítila naprosto osaměle. Ležela s otevřenýma očima a poslouchala.

Venku za oknem ložnice znovu zaslechla ten zvuk, to známé šustění koberce spadaných listů. Ani se neodvažovala zavřít oči, ani si nepohrávala s myšlenkou nechat se znovu unést na to místo, kde nalezla ten prokletý dar vidění. Přitáhla si peřinu až k bradě a zachumlala se, aby se zahřála. Jen se modlila, aby tentokrát na zadní dveře už nikdo neklepal.

Časem ten zvuk začal slábnout, jako by ten někdo odcházel pryč.

2

Jack Swyteck byl u okresního soudu v Miami v soudní síni číslo devět a skvěle se bavil. Za těch deset let poznal trestní právo jak z pohledu obhájce, tak z pohledu státního zástupce, občanským právem se ale příliš nezabýval. Jenže tenhle případ byl jiný. Sliboval velkolepé vítězství. Na jeho protivníka dštěl soudce v průběhu celého procesu samou síru. Navíc jeho klientka byla náhodou také jeho bývalá přítelkyně, která mu kdysi vyrvala srdce přímo z hrudi a rozdupala ho na prach.

Dva ze tří, to by docela šlo.

„Povstaňte!“

Polední pauza skončila. Právníci i jejich klienti se zvedli a soudce Antonio Garcia vešel do soudní síně. Cestou pohlédl jejich směrem, jako by se nemohl ubránit potřebě prohlédnout si Jackovu klientku zblízka. A nikdo se mu nemohl divit. Jessie Merrillová nebyla sice dechberoucí krasavice, ale měla k tomu zatraceně blízko. Sálalo z ní sebevědomí prozrazující inteligenci, zjemněné chvilkovými záchvěvy zranitelnosti, což ji v očích poloviny populace testosteronem ovládaných tarzanů činilo jednoduše neodolatelnou. A soudci Garciovi učarovala stejně jako všem ostatním. Pod tím rozevlátým černým talárem se koneckonců skrýval jen obyčejný smrtelník, normální muž. Nehledě na to, že Jessie v tomto případu skutečně byla obětí, takže snad ani nebylo možné necítit k ní lítost.

„Dobré odpoledne,“ pozdravil soudce.

„Dobré odpoledne,“ odpověděli právníci, ačkoli soudce už byl ponořený v papírech. Spíše než aby nechal dovnitř ihned uvést porotu, měl soudce Garcia ve zvyku usadit se na své místo a následujících několik minut věnovat nepřečtené poště či dokončení křížovky. Dával tak najevo všem, kteří vešli do jeho soudní síně, že on a jenom on požívá té výjimečné moci brát advokátům slovo a nechat je jen sedět a čekat. Od té doby, co se místní hrdinka Marilyn Milian vzdala své každodenní práce u soudu, aby ji vyměnila za hlavní roli v televizní reality show Lidový soud, jako by byly soudcovské mocenské hry v Miami čím dál častější. Ne každý soudce z jižní Floridy sice toužil vydat se v jejích stopách za televizní slávou, ale minimálně jeden soudce trestního soudu už nedokázal vynášet rozsudky nad usvědčenými vrahy, aniž by dodal: „Jste nejslabší, máte padáka.“

Jack se podíval nalevo a všiml si, že jeho klientce se třese ruka. Ve vteřině, kdy si všimla jeho pohledu, s tím přestala. To byla typická Jessie, nikdy nechtěla, aby si někdo všiml, že je nervozní.

„Už jsme skoro doma,“ zašeptal jí Jack.

Jessie se jeho směrem nervózně pousmála.

Než vzal ten případ, neviděl ji Jack dobrých šest let. Pět měsíců poté, co se s ním rozešla, ho v naději, že to dají znovu dohromady, pozvala na oběd. Tou dobou byl už ale Jack téměř beznadějně zamilován do Cindy Paigeové, současné paní Jack Swyteckové, jak jí ale samozřejmě nikdy neříkal, pokud nechtěl být na další jejich společenské akci představen jak pan Cindy Paige. Cindy byla dnes krásnější než tehdy, což ovšem, jak si Jack musel přiznat, platilo i o Jessie. To nicméně nebyl ten důvod, proč se jejího případu ujal. Na druhou stranu to však nevnímal ani jako důvod k tomu, aby ten případ odmítl. Nemělo to nic společného s tím, že její dlouhé kaštanové vlasy kdysi spočívaly i na jeho polštáři. Přišla za ním jako stará známá v opravdu vážné situaci. I po těch šesti měsících mu v hlavě zněla její slova.

„Doktor mi řekl, že mi zbývají dva roky života. Maximálně tři.“

Jackovi spadla čelist a chvíli trvalo, než se zmohl na slovo. „Bože, Jessie. Je mi to tak líto.“

Jessie vypadala, že se každou chvíli rozpláče. Rychle pro ni našel kapesník. Ona si ale vytáhla z kabelky vlastní. „Je pro mě strašně těžké o tom mluvit.“

„Chápu.“

„Na takovou zprávu jsem vůbec nebyla připravená.“

„A kdo by taky byl?“

„Já se o sebe starám, vždycky jsem se o sebe starala.“

„To je vidět.“ Nemyslel to jako lichotku. Prostě konstatoval zjevný fakt, který ovšem jen umocňoval to, jaká škoda to byla.

„Nejdřív mě napadlo, že se ten doktor musel zbláznit. Že to nemůže být pravda.“

„No jistě.“

„Chci říct, nikdy jsem se ještě nesetkala s ničím, nad čím by nešlo zvítězit. A najednou sedím v ordinaci u nějakého doktora, který mi v podstatě říká, že je po všem, že hra skončila. Přitom se nikdo ani neobtěžoval mi sdělit, že nějaká hra začala.“

Z jejího hlasu slyšel hněv. „Z takové zprávy bych byl taky na dně.“

„Zuřila jsem. A bála se. Zvlášť když mi řekl, co mám za nemoc.“

Jack se neptal. Dospěl k závěru, že pokud bude chtít, aby to věděl, poví mu to sama.

„Řekl mi, že mám ALS. Amyotrofickou laterální sklerózu.“

„O té nemoci jsem nikdy neslyšel.“

„Pravděpodobně ji znáš jako Lou Gehrigovu nemoc.“

„Aha,“ hlesl mnohem zděšeněji, než by si přál. A Jessie se toho ihned chytila.

„Takže víš, o jak hroznou nemoc se jedná.“

„Jen z toho, co jsem slyšel, že se stalo Lou Gehrigovi.“

„Představ si, jaké to je, dozvědět se, že to potká tebe. Mysl ti zůstane čistá, ale pomalu ti odumře nervový systém, takže ztratíš kontrolu nad vlastním tělem. Nakonec už nebudeš moct ani polykat, selžou ti svaly v krku a buď jednoduše přestaneš dýchat, nebo se zadusíš vlastním jazykem.“

Dívala se mu zpříma do očí, zato Jack jen zamrkal.

„Vždycky je to smrtelné,“ dodala. „Většinou v horizontu dvou až pěti let.“

Jack nevěděl, jak má reagovat. Ticho začínalo být nepříjemné. „Nevím, jak bych ti mohl pomoct, ale pokud bych mohl cokoli udělat, stačí říct.“

„Něco bych potřebovala.“

„Tak povídej, prosím tě.“

„Žalují mě.“

„Za co?“

„Kvůli jednomu a půl milionu dolarů.“

Jack byl v šoku. „To je spousta peněz.“

„Jsou to všechny peníze, které mám.“

„Legrační. Bývaly časy, kdy jsme si mysleli, že to jsou snad všechny peníze na světě.“

Pousmála se spíš sklíčeně než smutně. „Věci se mění.“

„To rozhodně ano.“

Padlo mezi ně ticho, chvilka na vzpomínky.

„No nic, takže k mému problému. Právnímu problému. Vzhledem k mému onemocnění jsem se snažila chovat zodpovědně. První věc, kterou jsem udělala, bylo, že jsem si dala do pořádku finance. Léčba je nákladná a taky jsem pro sebe chtěla udělat něco nevšedního v tom čase, který mi zbýval. Třeba podniknout cestu po Evropě nebo tak něco. Moc peněz jsem neměla, ale měla jsem třímilionovou životní pojistku.“

„Proč tak vysokou?“

„Když před pár lety tak strašně spadly ceny akcií na burze, jeden finanční poradce mě přesvědčil, abych mu uvěřila, že životní pojištění je dobrý způsob, jak se zabezpečit na stáří. Možná by to za něco stálo, až by mi bylo pětašedesát. Jenže ve svém věku bych nedostala prakticky nic. Samozřejmě že na bonus za úmrtí bych měla nárok až po smrti, což by mně nijak nepomohlo. Chtěla jsem balík peněz, dokud jsem byla naživu a dost zdravá na to, abych si něco užila.“

Když pochopil, kam směřuje, Jack přikývl. „Uzavřela jsi viatickou smlouvu?“

„Ty o té možnosti víš?“

„Jeden můj známý měl AIDS a taky to tak před smrtí udělal.“

„Přesně tak se to v osmdesátých letech zpopularizovalo. Nicméně celý koncept funguje v případě jakékoli smrtelné nemoci.“

„Takže ta smlouva už je podepsaná?“

„Ano. Zdálo se, že na tom vydělají všichni. Prodám svoji třímilionovou životní pojistku skupině investorů za milion a půl. Já dostanu tučný šek teď, kdy ho ještě můžu použít, oni zas tři miliony, až umřu, takže za dva, za tři roky v podstatě zdvojnásobí svůj vklad.“

„Trochu zvrácené, ale chápu, jaké to má výhody.“

„Přesně. Všichni byli spokojení.“ Pak se jí začala tvář rozjasňovat. Podívala se na něj a řekla: „Tedy dokud moje příznaky nezačaly mizet.“

„Mizet?“

„Ano. Začala jsem se uzdravovat.“

„Na ALS ale přece neexistuje lék.“

„Doktor udělal další testy.“

Jack si všiml záblesku v jejích očích. Srdce mu bušilo jako o závod. „A?“

„A nakonec se ukázalo, že to byla otrava olovem. Symptomy připomínají ALS, ale rozhodně to nebylo na umření.“

„Takže nemáš Lou Gehrigovu nemoc?“

„Ne.“

„A neumíráš?“

„Jsem naprosto zdravá.“

Naplnil ho pocit radosti, ačkoli se trochu cítil jako oběť manipulace. „Díkybohu. Proč jsi mi to ale neřekla hned na začátku?“

Rozpačitě se usmála, načež znovu zvážněla. „Myslela jsem, že bys měl vědět, jak jsem se cítila, i kdyby jen na pár minut. Vyzkoušet si ten pocit, že tak rychle směřuješ k tak strašnému konci.“

„Zafungovalo to.“

„Skvěle. Protože mě čeká slušná právní bitva.“

„Chceš žalovat toho šarlatána, který zpackal diagnózu?“

„Jak už jsem řekla, v tuto chvíli žalují mě.“

„Ti viatičtí investoři?“

„Přesně. Mysleli si, že nejpozději do tří let si přijdou na tři miliony. A ono se ukázalo, že si budou muset počkat dalších čtyřicet nebo padesát let, než jejich investice dozraje, abych tak řekla. Chtějí svůj milion a půl zpátky.“

„Ale to je život.“

Usmála se. „Takže se toho případu ujmeš?“

„To se vsaď.“

Jacka vytrhlo ze vzpomínek zabušení kladívkem. Porota se vrátila. Soudce Garcia už vyřídil poštu a dočetl sportovní přílohu nebo co to vlastně dělal. Proces mohl pokračovat.

„Pane Swytecku, máte nějaké otázky na doktora Hernu?“

Jack pohlédl na lavici svědků. Doktor Herna byl lékař, který pro skupinu investorů zhodnotil Jessiiny lékařské záznamy a v podstatě potvrdil špatnou diagnózu, čímž jim dal zelenou k uzavření smlouvy. On a jejich právník strávili celé dopoledne snahou přesvědčit porotu o tom, že jelikož Jessie ve skutečnosti netrpěla ALS, celá smlouva je neplatná na základě společného omylu. Jackovým úkolem bylo prokázat jejich omyl. Nic jiného, prostě jen velká smůla, jak smutné.

A už se nemohl dočkat.

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl, když přistoupil ke svědkovi s lehkým, sebejistým úsměvem na rtech. „Slibuji, že to nebude trvat dlouho.“

3

V soudní síni bylo ticho. Přišel klíčový moment celého případu, Jackův křížový výslech korunního svědka obžaloby. Porotci vše pozorně sledovali. Běloši, černoši, Hispánci, typický vzorek obyvatel Miami. Jacka často napadlo, že každý, kdo pochybuje, zda etnicky rozmanitá skupina dokáže spolupracovat, by měl zasednout v porotě. Případ Viatical Solutions versus Jessie Merrillová byl stejný jako stovka dalších případů, které byly v Miami právě projednávány. Žádná média, žádné demonstrace, žádný cirkus okolo. Během procesu ani jednou nemusel upustit na zem knihu nebo si vykašlat plíce, aby porotu vzbudil. Bylo příjemně uklidňující vědět, že výkon spravedlnosti na Floridě nevypadal vždycky tak bláznivě, jak ho veřejnosti prezentovala televize.

Alespoň pro Jacka. Z lavice svědků na něj hleděl doktor Felix Herna. Vypadal všelijak, jen ne klidně. Jackův protivník jako by vycítil doktorovu nejistotu. Parker Aimes byl dost chytrý advokát na to, aby vyskočil na nohy a pokusil se přispěchat mu na pomoc.

„Vaše Ctihodnosti, mohli bychom si udělat pětiminutovou přestávku?“

„Právě jsme se vrátili z oběda,“ zavrčel soudce.

„Já vím, ale…“

„Ale nic,“ uzemnil ho soudce a zpražil ho pohledem zpoza kulatých obrouček brýlí na čtení. „Právě jsem dočetl svůj horokop, podle kterého mě v blízké budoucnosti čeká spousta volného času. Takže prosím, pane Swytecku.“

Když slyšel soudce hovořit o astrologii, začínal o své znovunabyté důvěře v právní systém pochybovat. „Díky, Vaše Ctihodnosti.“

Přistoupil ke svědkovi, přičemž na sobě cítil pohledy všech porotců. Narovnal se, aby využil svou výšku i řeč těla, s jejichž pomocí dával najevo tu nejužitečnější zbraň právníků u soudu: sebejistotu.

„Doktore Herno, jistě se mnou budete souhlasit, že ALS je závažná nemoc, viďte?“

Svědek si poposedl, jako by v něm i ta nejnevinnější otázka probouzela nedůvěru. „Samozřejmě.“

„Napadá nervový systém, rozkládá tkáně, ničí motorické neurony.“

„Správně.“

„Pacienti nakonec ztrácejí vládu nad svýma nohama?“

„Ano.“

„Stejně jako nad rukama?“

„Ano.“

„Břišními svaly?“

„Správně, ano. ALS ničí neurony řídící příčně pruhovanou svalovinu, tedy tu kontrolovanou naší vůlí.“

„Dostaví se potíže s řečí? Těžkosti s přijímáním a polykáním jídla?“

„Ano.“

„Může znemožnit dýchání?“

„Ovlivňuje jazyk a faryngeální svaly. Nakonec si všichni pacienti musejí vybrat mezi umělým prodlužováním života pomocí ventilátoru nebo asfyxií.“

„Tedy udušením,“ přeložil Jack. „To není zrovna příjemná smrt.“

„Smrt je zřídkakdy příjemná, pane Swytecku.“

„Pokud ovšem nejste viatickým investorem.“

„Námitka.“

„Vyhovuje se.“

Jeden z porotců souhlasně přikývl. A Jack pokračoval s vědomím, že si do svého protivníka rýpl. „Je pravdivé tvrzení, že když už ALS propukne, neexistuje způsob, jak nemoc zastavit?“

„Může se stát zázrak, ale základní lékařská teze zní, že tato choroba je fatální a její postup nezvratný. Padesát procent nemocných zemře do dvou let. Osmdesát procent během pěti let.“

Koniec ukážky

Table of Contents

1

2

3

Další knihy v této edici:

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: