Jmenuji se X

Láska, co spaluje.

Touha, co ničí.

Ukážka z elektronickej knihy

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

A. J. Molloy

Jmenuji se X – Láska, co spaluje. Touha, co ničí. – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro S.

1.

Jsem tady: v Caffe Gambrinus. Konečně jsem v Itálii, sedím u stolku na nekryté terase slavné kavárny na rohu slavné ulice v nádherné Neapoli. Vzduch je vyhřátý, večerní obloha bez mráčku a doléhá ke mně smrad z vysoké hromady odpadků na protější straně ulice.

Po ulici jde policista a za ním vidím vyrudlé loupající se graffito d’palazzo. Policista vypadá jak z dílny Armani; je pohledný, má pistoli, modrou košili a kalhoty šité na míru, kůže je vyleštěná. Při chůzi se nepatrně hrbí. Policajt se slunečními brýlemi značky Dolce & Gabbana.

Je hezký. Tady je spousta hezkých mužů. Ovšem ten nejhezčí ze všech sedí asi o tři stoly dál.

„A kdo že to je?“

Jess se předkloní a upře na mě šibalské oči.

„Roscarrick.“

„Kdo?“

Jessika Rushtonová, moje nejlepší kámoška z Darthmouthu, zábavná, jízlivá a krásná Britka, cynická až na půdu, jenom povytáhne dokonale protrhané obočí, odhodí dlouhé tmavé vlasy na záda a užasne:

„Tys nikdy neslyšela o lordu Roscarrickovi?“

„On je lord?“

Jessika vyprskne nikotinovým smíchem.

„Marcus James Anthony Xavier Mastrosso Di Angelo Roscarrick.“

„Ježíšikriste!“

„Pro kamarády je jenom Mark.“

„Slušně to šetří čas.“

Jessika se zazubí.

„A je miliardář. Tady v Neapoli to ví každý.“

Přes kavárenské stolky se ohlédnu po zmíněném muži, očividně bohatém muži. Vypadá nanejvýš na třicet. A taky vypadá fantasticky. Jinak se to říct nedá. Každé složitější vyjádření by bylo moc komplikované a zbytečné. Má snědou pleť a nepřítomné světlounce modré oči. Tvoří nápadný kontrast. A také trochu strohý, a přesto přitažlivý profil: jestřábí, živočišný, s posmutnělým strništěm a náznakem chlapectví v kombinaci se stoprocentně dospělou, dravčí mužností. Je sexy, děsně moc, moc sexy.

Tohle se ke mně nehodí. Nejsem zvyklá na tak okamžitou reakci. Mimoděk si urovnávám světlé vlasy po ramena a lituju, že jsem si je posledně nenechala ostříhat v luxusním salonu. Tak schválně, ohlédne se? Neohlédne. Usrkává z miniaturního šálku espreso, zdvořile zvedá porcelán ke rtům. Sedí sám. Upíjí. Civí do prázdna. Nehybně. Ach bože! Ten profil…

„Že by ses už stačila zamilovat, Ixko?“

Pro Jess jsem odjakživa Ixka. Tak mě překřtila, když jsme spolu bydlely ve společném pokoji v Dartmouthu. Celým jménem jsem Alexandra Beckmannová. Stručně Alex B. Jsem kalifornská blondýnka s kapkou židovské krve, je mi dvaadvacet a podle Jess jsem naivní. Asi má pravdu. A taky jsem docela chytrá a každopádně s velmi slušným vzděláním. A teď jsem v Neapoli. V Itálii.

Jessika nepřestává o tom muži brebentit. Já se na něho jen dívám; prostě si nemůžu pomoct. Počítala jsem s tím, že Italové jsou trochu neoriginální, ale sexy, možná i maličko otravní. Tenhle muž je sexy, ale úplně jinak, než jsem čekala.

„Pcha. Prostě jen další hezký podrazák.“

Jessika mluví a mluví. Zapálí si další cigaretu a zkušeně nechá kouř proudit z úst do nosu. V New Hampshire se takhle nepředváděla.

„Vypadá… zajímavě,“ řeknu.

Ubohá lež.

„Hele, lži si do kapsy, kámoško.“

„Prosím?“

Jessika v smíchu vyfoukne kouř.

„Vítej, jehňátko, tady jsi na jatkách.“

„Je snad zločinec?“

„Děvkař, a to hodně krutej. Věř mi, Ixko. Nic pro andílky jako ty.“

Proti své vůli se naježím, nemůžu si pomoct. Dobře vím, že podle Jess jsem čistá jako padlý sníh, naivní a nevinná, striktně monogamní, a v tom se ani příliš neplete: jsem maličko upjatá a průměrná – v porovnání s ní. Po celé naše přátelství ona byla piják, kuřák, požíračka mužů, nevázaná; byla to ona, kdo se ve tři ráno objevil v bytě s dalším neznámým barmanem, aby se s ním pár hodin věnovala šňupání koksu z kuchyňské linky a sexu na kuchyňském stole. Já mezitím po celé roky pobytu na koleji chodila s jediným klukem, věřila, že jsem zamilovaná, a především jsem se věnovala studiu.

Ovšem můj přítel mě začal nudit a konečně trklo i mě, že je nudný; v důsledku toho jsem se studiu věnovala ještě víc a rozhodla se dosáhnout magisterského titulu. A proto jsem teď v Itálii a sbírám materiál pro svou diplomovou práci na téma: Camorra a Cosa Nostra: Historické kořeny italského organizovaného zločinu ztvárněné v rolích Vittoria Mezzogiorna.

Chci učit italskou historii, ale přesně tohle téma jsem si vybrala hlavně z toho důvodu, abych měla záminku pro cestu do Neapole, abych se tu mohla poflakovat s Jess a užívat si. Ona sem přijela už před šesti měsíci, jak nejdřív to šlo; přerušila studium na celý rok. Plánovala naučit se jazyk a vydělávat si přitom hodinami angličtiny. V telefonu i v e-mailech popisovala vážně vzrušující zážitky: jídlo, město, muže. No jasně, muže. A proč ne. Toužila jsem se k ní připojit.

Já si totiž chci taky užívat. Je mi dvaadvacet a mám za sebou dvě chození a jednu ubohou jednorázovku. To je všechno. Jessika si ze mě otevřeně utahuje: skoropanna, madona z New Hampshiru.

Ohlédnu se. Muž se dívá přes stolky. Přímo na mě. Vyšle ke mně úsměv, kratičký, zběžný, jakoby udivený. Jako kdyby mě poznal, ale neuměl si mě zařadit.

Pak se obrátí zpátky ke své kávě.

„Právě se ohlídl!“

Jess znovu vyprskne smíchy.

„Jo, to lidi občas dělají. Otáčejí hlavou. Zvláštní, viď?“

„Hele, nech toho. Všechno tohle je pro mě úplně nový.“ Dopiju svoji černou kávu; je vážně děsně dobrá. „Na pohledy těchhle sexy mužských nejsem zvyklá, Jess. Všichni kluci v Dartmouthu chodí v těch trapáckých skejťáckých džínsech spadlých pod zadek, jak malý blbečci.“

„Ten tvůj trumbera nosil…“ Viditelně se otřese hnusem. „Mokasíny.“

„Brrr.“ Směju se s ní. „Mokasíny s šedýma ponožkama. Radši přestaň.“

„Jo, jo. Frajer na entou.“

Lord Roscarrick srká kávu. Po mně se už neohlíží. Považuju za nutné bránit bývalého přítele.

„Náhodou, byl skvělý na matiku.“

„Jo. Ale vyhastrošený byl jak pouťový kolotoč, Iks. Fajn, že jsi ho smázla.“

„A jak si na tom stojíš ty? Ještě pořád sbíráš na pažbě zářezy za všechny mužský v Kampánii?“

„Sbírám… Tedy, aspoň jsem sbírala…“

Jessika pokrčí rameny a típne cigaretu. Super elegantní číšník ladným pohybem okamžitě sklidí špinavý popelník, řekne pouze: „Signorina!“

A postaví na stůl jiný popelník, čistý, z těžkého skla a s vyrytými písmeny CG ve stylu Belle Epoque. Obsluha je bezchybná. Caffe Gambrinus se pyšní freskami a lustry a slávou. Zajímalo by mě, kolik to stojí: vynikající macchiato a lahodné jednohubky – neapolský salám na čtverečcích hebké ciabatty. Celých šest měsíců jsem po večerech pracovala v baru, abych si přivydělala na tříměsíční studijní pobyt v Itálii. Rozpočet mám hodně omezený.

Ale kašlu na to, dnes jo. Vždyť je to můj první večer v Neapoli!

Večer pokračuje. Ten Roscarrick pořád sedí u stolku, v krásném obleku a s krásným profilem, ale důsledně se dívá opačným směrem. Rozhodnu se pustit ho z hlavy: budou další muži.

Ulice naproti kavárně vře životem, dvojice se procházejí či flirtují, policisté se usmívají a flirtují, mládež sedí na stojících zelených skútrech Piaggio a flirtuje. Všechno to je lehce ležérní a úžasně živé a skrznaskrz neapolské – i když sama netuším, jak to můžu posoudit, když jsem v Neapoli, a vlastně i v Itálii, úplně poprvé. Předtím jsem Evropu navštívila jen v osmnácti, kdy jsem v Londýně strávila jeden deštivý týden; byl to dárek od rodičů, odměna za získání stipendia na Dartmouthu.

Máma a táta. Najednou mě zaplaví hluboká nostalgie, možná i stesk. Ne, stesk to nebude. Z domova jsem přece odjela teprve před dvěma dny. Z domečku v San José, ze slunné zahrady s postřikovači, z amerického předměstí.

Nyní jsem v Evropě, v temné propasti úpadku, ve velkolepé staré Evropě. Už teď jsem do ní zamilovaná. A především jsem odhodlaná ji milovat.

„Víš, na muže se dá snadno zanevřít.“

Tvrdí Jessika.

Zaskočeně na ni kouknu.

„Prosím? Říkala jsi, že je zbožňuješ. Nevykládej mi, že tvůj seznam úlovků není proklatě dlouhý!“

„Myslíš?“ Usmívá se vynuceně, skoro provinile. „Jasně. To je. Uznávám, pár jich bylo.“ Odmlka. „Pár desítek. Holka se neubrání, když jsou tak milí. Ale taky to, zatraceně, byl jeden narcis vedle druhého, Iks, a mě to začíná štvát.“

„Jak to myslíš?“

„Z poloviny to jsou maminčini chlapečci. Existuje na to slovo, mamánci. Bydlí doma klidně do padesáti, a to jejich oblékání a marnivost, brr.“ Pobaveně vykašle trochu kouře své deváté cigarety. „Třeba ty kabelky pro muže. To mě podrž! Kabelky!“

„Mužské kabelky?“

„Přesně. Kožené doplňky pro muže. Metrosexuálové jako vyšití. A ponožky, myslím, kalhoty bez ponožek. No představ si to, chodí v obleku a naboso, copak nevíš, kluku hloupá, že k obleku patří ponožky? A jak se naparujou a krášlí. Hele, na pánských záchodech jsou v barech delší fronty než na dámských a za chvíli to ženám začne lézt na nervy, chápeš? Jen se mrkni!“ Rozvášněně mávne rukou, až jí na útlém, elegantním, opáleném zápěstí zacinkají stříbrné náramky. Gestem obsáhne vyhlídku na Via Toledo a budovu opery a velké náměstí s Královským palácem; mám dojem, že vede dolů k Tyrhénskému moři. „Vidíš ten proklatej nepořádek, odpadky? Proč to nemůžou jednoduše uklidit? Co kdyby sis na moment přestal leštit svou pánskou kabelku, Signor Naboso, a vypucoval svoje zatracený město? To by udělal pravý chlap!“

Zavládne mlčení.

„Musím se napít,“ prohlásí Jessika.

Objedná drinky. Dvakrát veneziano. Nemám ponětí, co to je. Jess pronese objednávku skoro bezchybnou a záviděníhodnou italštinou. Během půl roku se ze stadia koktavého zadrhávání dostala až k zjevné dvojjazyčnosti. Žárlím. Sotva umím říct uno due tre. A to je právě ta další věc, kvůli které jsem tady: naučit se italsky. Jo, a možná, doufám, pěkně prosím, se zamilovat.

Ach bože, jak ráda bych se zamilovala! Doopravdy zamilovala! Nemyslím hru na zamilovanost, jakou jsem zažila s Paulem Mokasínovým Matematikem. Pokud se zamiluju doopravdy, bude to poprvé. A je mi už dvaadvacet. Začínám si myslet, že jsem neschopná lásky. Chudinka Iks. Slyšeli jste o Iks? No jo, nemůže se zamilovat, i když doktoři dělají první poslední. Prý skončí na klinice pro staré panny.

„Signorina. Due aperitivi.“

Číšník postaví pití na stůl. Dvě velké sklenice na vysoké nožce, v každé asi pěticentimetrová hladinka oranžové tekutiny.

Podezřívavě na to jukám.

Jess se usmívá a pak se zasměje. Tmavé vlasy má ostříhané dokonale. Úplně jinak než v Dartmouthu.

„V pohodě, Ixko. Uznávám, že to vypadá jak radioaktivní odpad, ale ochutnej – delizioso, úžasně oblíbené, věř mi.“

Zvednu pití, voní – a chutná – pomerančově a trpce a hořce a výrazně alkoholicky. Je to dobré.

„Bílé víno, sodovka a pomerančový likér Aperol – ne Campari.“

„Prosím?“

„Tak se míchá, Ixko. Veneziano. Zjistila jsem, že tři čtyři skleničky mě kompletně naladí na celý večer. No, možná pět.“

Takže poctivě vypijeme dvě tři skleničky, možná pět, a mezitím noc zčerná jako inkoust a měsíc se houpe vysoko a zírá a na protější straně ulice vycházejí v slavnostním oblečení lidé z opery a my se hihňáme a vtipkujeme jako kdysi ve starém bytě v Hanoveru v NH, pod kterým bydlel ten magor. A když Jessika flirtuje s číšníkem, nenápadně mrknu přes stoly k tomu muži.

Sedí tam celý večer v tom dokonalém obleku a sněhobílé košili, s manžetovými knoflíčky ze stříbra a drahokamů, s hedvábnou fialovou kravatou. Občas přijme hovor na štíhlém mobilu, občas se zvedne, aby se pozdravil s přítelem či známým.

Tu a tam vyzve poctěného kolemjdoucího, ať na chvilku přisedne, a tento muž, úžasně pohledný muž, snědý a zachmuřený a s černými kučerami, které mu spadají přes horní okraj límečku, s měkce světlýma a maličko smutnýma očima, s lícními kostmi jakoby z jiného světa, tento dokonalý muž gestikuluje rázně a výmluvně. Liší se od jiných Italů, zdá se klidnější, soustředěnější, odtažitý. Chladný? Ne, odtažitý. Možná trochu nebezpečný.

S rozesmutňující trýzní v srdci a v bolestných myšlenkách si uvědomím, že tenhle muž, ten vysoký bohatý nedotknutelný třicátník, je krásný. Možná je první skutečně krásný muž, kterého jsem kdy potkala, snědší Byron, opálený Bond. Předtím jsem viděla spoustu hezkých kluků, spoustu zábavných, příjemných, štíhlých a pohodových kluků, je jich plná Kalifornie a nejmíň jeden takový je i v Dartmouthu – s ním spala Jessika. Ovšem tenhle muž je krásný mužným způsobem. Ani náznakem gay, ne metrosexuál, ne frajer naboso v obleku a s pánskou kabelkou, ale urostlý a dospělý a s orlím nosem a šlachovitý a, bože, já jsem ale namazaná.

Jessika mi čte myšlenky, jako obvykle. S ledabylým, ale rozkošným krknutím dopije své čtvrté Veneziano a prozradí:

„Slyšela jsem, že manželka mu zemřela. Při nehodě. Nebo tak podobně. A pak rozmnožil, chápeš, rodinný miliony na miliardy. Roscarrick. Táta Angličan, máma Italka. Google je tvoje suprová kámoška, Lexy. Páni, já mám hlad. Dáme pizzu?“

Je opilá. Ale to já taky. Opilá z toho všeho. Z oranžových aperitivů a citronově žlutého neapolského měsíce a muže v kvalitním šedém anglickém obleku. Lord Roscarrick. Lord Marcus Xavier kdovíjakještě Roscarrick.

„Ježíši, Ixko!“

„No?“

Dvě minuty jsem zírala do nebe. Teď zírám na Jess, která pro změnu šokovaně zírá na účet.

„Co? Tak co? Kolik?“

Zakvílí.

„Proč jsme pily zrovna tady? Mohly jsme jít na pivo do hospody v mojí čtvrti. Taková kravina!“

Zamrazí mě, zvedne se mi žaludek.

„Kolik to dělá?“

„Devadesát euro.“

„Ježíši, měly jsme přece akorát ty aperitivy.“

„A kávu a jednohubky. Páni, co já jsem za pitomou káču, že jsem zapomněla na tyhle ceny. Promiň.“

Jessika má hrozně málo peněz, učení jí vynáší jenom pár drobných. Žije z ruky do úst a zvládá to vesele. Ovšem účet na devadesát euro, které jsme propily, by ji nechal bez prostředků na celý týden. Neochotně hrábnu do peněženky pro kartu, ale mezitím se zhmotní číšník a účtenku s úsměvem zvedne ze stolu.

„Ale –“ vyhrknu, „potřebujete mou kartu!“

Pohledný číšník se zdvořile usmívá.

„V pořádku! Zaplatil signor. Signor Roscarrick.“

„Ehe? Ne –“

Ohlédnu se, srdce mi skáče do krku, jsem hloupě vzrušená, trochu zahanbená, chci předstírat hrdost – prosím, neplaťte, my to zvládneme samy. Jsem Alex. Alexandra. Alexandra Beckmannová. Ano. Správně. S dvěma en. Tady máte mé telefonní číslo. Zapište si ho. A co kdybyste si ho dal vytetovat na ruku?

Ale u stolu je prázdno. Odešel.

O stěnu paláce se opírá dokonale oblečený policista a tiše pokuřuje za soumraku.

2.

Chci si ho vyhnat z hlavy, takže druhého dne se zaberu do zuřivého vybalování krabic ve svém novém a neuvěřitelně mrňavém jednopokojovém bytečku poblíž Castell dell’Ovo.

Když mi Jessika před pár týdny zavolala do Států novinku, že mi sehnala bydlení, prohlásila, že byt je v moderní elegantní čtvrti zvané Santa Lucia; ale když teď bosá vyjdu na mini balkonek s kovovým zábradlím tepaným ve tvaru révy, trkne mě, co je moderní a elegantní podle neapolských měřítek: znamenalo to, že novoklasicistní budovy nejsou starší než dvě stě let a hromady neodvezených odpadků u chodníku sahají jen do výše hlavy.

Ale čert to vem! Obloha je božsky čisťounká, ráno je teplé, a když se vytáhnu na špičky – a přitom málem přepadnu z balkonku – dohlédnu na proužek Tyrhénského moře, k zešílení modrý, vzdálený pouhé dva bloky odtud a uvězněný mezi domy na Via Lucilio. Na vzdáleném obzoru se černá zubatý obrys ostrova. Určitě to je Capri.

Ze svého balkonku dohlédnu až na Capri!

Jsem tady teprve čtyřiadvacet hodin a už to město miluju. Musím se o svoje štěstí podělit. Zavolám Jessice, abych jí to řekla. Prskne do mobilu sprostou nadávku a doporučí mi, ať se vrátím k práci a přestanu se chovat jako sentimentální kráva. Velmi britské. A samozřejmě mám chuť se jí na něho zeptat. Ale nemůžu. Vysmála by se mi.

„Díky za ten byt, Jess.“

„Prego. A mazej zpátky k vybalování. A přestaň myslet na něho!“

Zasměju se.

„Jak to víš?“

„Včera večer jsi mluvila jenom o něm. Nevěřím, že bys zapomněla.“

„Jsem ráda, že působím jako záhadná žena.“

„Hele, klídek, Ixko. No, tak nám lord Dokonalý zaplatil pití. A co?“

„Jess, proč je tady všude tolik odpadků?“

„Už jsem ti řekla, že za to může Camorra, ovládají odvoz odpadků a nikomu jinému to nedovolí – samý čachry, úplatky, celé město jede jako podle scénáře, všechno je iluze – maškarní bál, všichni nosí masku. Vtluč si to do hlavy.“

„A?“

„A pokud už uvidíš popeláře, mají s sebou ozbrojený doprovod.“

„Téda! To je fakt super!“

Jess se odmlčí, zasměje se.

„Jo. Ale jinak, pokud se chceš o Cammoře dozvědět něco víc, radím ti zeptat se jejího člena.“

„Cože?“

„No, je tady jistý chlápek. Lord Roscarrick. Už jsi o něm slyšela?“

„Ne. Pouč mě.“

„No… asi je dost přitažlivý, pokud teda letíš na pohledný, sexy, okouzlující, urozený miliardáře. Je pravda, že některý holky to žerou.“

„A dál?“

„Jedna strana tvrdí, že je vysoce postavený v Camoře, čili v neapolské mafii, další lidi zase věří, že proti mafii naopak bojuje. V každým případě to je zajímavý. Brnkni mu a požádej o rozhovor.“

„Jessiko, vážně mi radíš, abych mu prostě zavolala? Zčistajasna? Ty se nudíš? Nudíš se, že mám pravdu!“

Zavyje do mobilu.

„Čtvrteční hnusný ráno, každý čtvrteční ráno učím třídu královen krásy.“

„Aha –“

„Jen si pilujou nehty a klábosí o orgasmu. A jinak, Ixko, neber to jako vtip. Chci říct, že ten člověk se dá odchytit. Pokud o to vážně stojíš. Rozhodně dává peníze charitativním organizacím, co pomáhají obětem mafie. Tím bys mohla začít. Chápeš, postavit na tom záminku k rozhovoru. Vážně se ti líbí tak děsně moc, Ixko? A nelži!“

Nadechnu se. Líbil se mi? Líbil? Vážně chci zareagovat na jeho hozenou rukavici? Chci si s ním začít? S tím záhadným a trošičku zlověstným mužem?

ANO. Můjtybožeano. Ještě žádný muž v mém krátkém životě mě nevzrušil, nevyvedl z míry, nerozbouřil mé sexuální šťávy jako on: jenom tím několikahodinovým nehleděním na mě a pak zamračeným pohledem a nenápadným odchodem – když mi nejdřív zaplatil útratu. Nic víc neudělal, ale přesto to bylo ažaž.

ANO, chci si s ním začít. ANO ANO ANO ANO ANO.

„Možná,“ připustím.

„Jo, to zrovna. Kdybys dostala aspoň poloviční šanci, rozerveš na něm košili zubama. Ty couro.“

„Myslíš tu košili Jermyn Street, ušitou na zakázku z egyptské bavlny?“

Jessika se zasměje.

„Přesně tu. Tu ručně ušitou nebohými sirotky v Antverpách?“

„No –“

„Pokud tě to vážně zajímá… Bydlí ve slavném paláci, ve čtvrti Chiaia.“

„Co – kde?“

„Chiaia. To je, víš, super snobská čtvrť. Je to asi deset minut chůze ze Santa Lucia. Palazzo Roscarrick, vygoogluj si to. Je v podstatě tvůj soused, sakra. Klidně tam zaskoč hned po obědě, vyzpovídej ho o všem, co ví o Cammoře, a do večera si vykouříš postkoitální cígo. Tedy pokud tě nenechá odprásknout svými gangsterskými parťáky. Takže v pohodě jdi! A dávej na sebe pozor!“

Hovor skončí. Srdce mi buší jako splašené. Dívám se na azurové Tyrhénské moře a chvějivé ozubí ostrova Capri. Takže on žije jen kousek cesty odtud. V paláci. Jasně že v paláci. Kde taky jinde?

Stojím na balkoně a utápím se ve snění. Představuju si ho – Markuse Roscarricka, mladého lorda Roscarricka, signora krasavce – jak se probouzí v obrovském pokoji s obrovskými okny, vpouštějícími dovnitř obrovské světlo Kampánie; venku v zahradě šustí palmy, zdálky šumí téměř neslyšný hukot neapolské dopravy jako konejšivá ozvěna. Možná že vchází komorník. Proplouvá kolem portrétů předků a nese právě připravenou snídani. Vidím stříbrné konvičky kávy a misky s citronovým džemem, vidím plátky citronu na porcelánu, čerstvě vymačkanou šťávu krvavého pomeranče rozstříknutou na pláni sněhobílého povlečení. Krev na absolutní běli.

Nahá žena. Figuruje v té scéně i nahá žena? Ano, tady je – zpola zastřená krajkou vyrobenou v Bruggách stojí nahá a mladičká a bílá u sluncem zalitého výsuvného okna, zadumaná a krásná. Mark Roscarrick vstane, rovněž nahý a vzrušený a pružný – jeho svalnaté tělo jako by vytesali z tvrdého tmavého amazonského dřeva – a přejde po parketové podlaze, obejme ženu kolem útlého bílého nahého pasu, políbí ji na obnaženou šíji a žena vzrušením lapne po dechu a obrátí se a jsem to já, to jsem já u toho okna, já stojím nahá v jeho ložnici, jsem jeho milenka, a když v pase ucítím jeho pevný stisk, s úsměvem se obrátím a líbám ho na krásnou tvář a pak kleknu na tvrdé parkety a natáhnu se po jeho touze a, a – a. A.

A dole na dlažbě Via Santa Lucia sedí na skútru mladíček a vzhlíží ke mně. Dívá se, jak tu stojím bosá v šortkách, s pootevřenými rty sním erotický sen. Mladíčkovi je asi šestnáct, a dokonce i na tu dálku rozeznám, jak se kření. Pak odjede směrem ke Castell dell’Ovo a k zasněně modrému Tyrhénskému moři.

Tohle je absurdní. Co se to se mnou děje? S otevřenýma očima sním o sexu? Tady je to jiné než v New Hampshire. Jo, s New Hampshire to nemá nic společného.

Musím se soustředit. Teď zbývá vybalit jenom oblečení a laptop. Oblečení nejdřív.

Ale – auvajs. Tenhle proces u mě nečekaně nastartuje depresi. Přivezla jsem si spoustu oblečení značky Zara: nový, skoro kompletní šatník nakoupený před měsícem ve firemním obchodě na sanfranciském Union Square. Tehdy jsem si myslela, kdovíjak jsem chytrá – v Kalifornii ty oděvy vypadaly velmi evropsky a módně a vhodně, pokud ne dokonale. A navíc byly proklatě levné.

Ovšem teď se při vybalování šatů a kalhotových kostýmů třesu hnusem. Já vím, že Zara je španělská značka, ale najednou mi připadá děsně… americká. Nebo spíš oblečení vypadá nečekaně maloměstsky a konfekčně. Šaty jsou docela hezké – úzké sukně z černé bavlny, krátké vzorované letní šaty, minisukně s žakárovým vzorem, roztomilé krajkové pouzdrové šaty – všechno letní a příjemné, bavlněné a nové, ale tady, v záři italského slunce, jako by všem kusům chyběl skutečný styl a nápad. Neudělají žádný dojem. Jsou to hadříky. Jsem tady pouhý den a už vím, že všichni tady na Via Toledo nosí nejmíň Pradu. Samé hedvábí a kašmír a jemné plátno. Dokonce i dopravní strážníci vypadají, jako by hlídkovali na předváděcím molu, ne na chodníku.

Ale nemám na vybranou a tohle oblečení mi musí stačit. Na vylepšení šatníku nemám peníze. Musím tedy spoléhat na tělesné klady.

Což jsou?

Dojdu k vysokému starožitnému zrcadlu, které visí na stěně proti staré železné posteli. Oknem dopadá šikmé světlo. Dívám se na sebe. V šortkách. Bosou. Na oblině tváře mi po vybalování zůstala šmouha.

Vlasy mám jakžtakž slušné, vlnité. Většinou. Měřím metr šedesát pět a vážím pětapadesát kilo a podle některých lidí jsem docela hezká. Jednou mi jistý muž řekl, že jsem krásná.

Jednou.

Přistoupím blíž k zrcadlu. Zkoumám se, jako bych byla otrokyně na tržišti. Římská otrokyně v Piazza Mercato. Jo, nastudovala jsem si dějiny Itálie.

Nos mám roztomile zvednutý, nebo spíš kapku křivý? Mám příliš mnoho pih. Zuby skoro bezvadné. Uši komicky malé. Po ústřicích zvracím. A měla jsem jenom tři milence.

Tři.

Zrcadlo zadrnčí, jak dole po černých kočičích hlavách přejede náklaďák.

Tři! Mám za sebou jenom tři milence a při sexu s nimi jsem jedinkrát nezažila orgasmus. A bůh mi je svědkem, že to chci změnit. Už nemám chuť být hodná a poslušná holka a pilně studovat. Dopřejte mi jedno léto, prosím, jediné léto, kdy se budu jenom bavit a užívat si. A mít sex. Spousty, spousty pořádného sexu.

Možná jsem ve skutečnosti děvka, možná že Jess má pravdu a moje vnitřní děvka číhá jen na to, aby se mohla vynořit, jako pestrý motýl z bělostné kukly vzorné dcery. Lehkovážné děvče z Borgetta, na podpatcích se klátí coura v Pradě, nestydatá mladá milenka super boháče. Věřím, že tímhle vším bych ráda byla, aspoň na jediné léto. A pak bych mohla spokojeně zestárnout a vyprávět svým šokovaným a blaženým vnučkám o tom jediném nevázaném létě v hříšné a smyslné Neapoli.

Týjo, babí, ty jsi byla ale číslo!

Oblečení už visí ve velké staré skříni a jako poslední mi zbývá vybalit laptop a všechno zapojit. To mě stresuje míň než vybalování šatů. V pokoji stojí viklavý dřevěný stůl, který bohatě postačí jako pracovní; můžu ho přirazit ke stěně.

Laptop oživne a připojí se k bezdrátovému internetu, o který se dělím s Jess ve vedlejším bytě. Pustím se do práce. Sbírám materiál k historii organizovaných zločinných gangů v jižní Itálii. To bude tvořit první třetinu mé diplomové práce a už ji mám skoro hotovou. Pak přijde sběr informací v terénu. Rozhovory. Poznávací výpravy.

Dobrodružství.

Pročítám si, co už mám z práce napsané.

Camorra.

Vznik Camorry, organizovaného zločineckého syndikátu soustředěného v Neapoli, není zcela jasný. Možná jde o přímého dědice španělské tajné společnosti Garduña, založené roku čtrnáct set sedmnáct během vlády Bourbonů v Neapoli. Stejně tak ale mohla tato mafie vyrůst z malých zločineckých gangů působících mezi nejchudšími vrstvami neapolské společnosti koncem osmnáctého století…

Hodiny ubíhají. S vyschlými ústy zírám na monitor. Palazzo Roscarrick. Zkusím ho vygooglovat. Palazzo Roscarrick…

‚Ndrangheta. Camorra. Sacra Corona Unita…

K čertu. Googlím. A vyhledání zabere přesně sto vteřin: na webové stránce věnované neapolskému výtvarnému umění a architektuře. Jessika měla pravdu. „Palazzo Roscarrick“ je mezi znalci dějin umění velmi ceněn. A opravdu mám k němu jen deset minut chůze.

Zmocní se mě obrovská touha tam vyrazit. Hned. Ale nesmím. Ale musím. Ale nemůžu. Ale můžu. Nemůžu tam nejít. Proč bych tam nemohla jít? Tohle je moje práce, moje diplomová práce. Mám záminku, ne, mám pádný důvod. Jinak jsem mohla rovnou zůstat doma v nudném San José a zkoumat organizovaný zločin jen na internetu, ale teď jsem v Neapoli, abych si všechno ověřila a zjistila osobně: a Marcus Roscarrick je očividně ten pravý, kdo mi o tom může prozradit víc: dává přece peníze obětem mafie.

Koniec ukážky

Table of Contents

1.

2.