The Secret Series 2: If You’re Reading This, It’s Too Late

Vydáno ve spolupráci s Little, Brown and Company,

divize Hachette Book Company.

Copyright © 2008 by Pseudonymous Bosch

Illustrations copyright © 2008 by Gilbert Ford

Translation © Vanda Senko Ohnisková, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-803-6

Věnováno

ENIELEDAM,

SACUL

a ILLIL

a ZVLÁŠTNÍ PODĚKOVÁNÍ MÍŘÍ K XWP

AHSATAN ZA TO, ŽE MI DOVOLILA ČMAJZNOUT

JEJÍ PONOŽKOVOU PŘÍŠERKU

POZNÁMKA AUTORA:

PŘEČTI SI PROSÍM SMLOUVU NA NÁSLEDUJÍCÍ STRANĚ VELMI PEČLIVĚ. JESTLI JI ODMÍTNEŠ PODEPSAT, LITUJU, ALE MUSÍŠ TUTO KNÍŽKU OKAMŽITĚ ZAVŘÍT.

P. B.

Závazná smlouva

JÁ, ČTENÁŘ TÉTO KNIHY, TÍMTO POTVRZUJI, ŽE ČTU TUTO KNIHU POUZE A JEDINĚ PRO ZÁBAVU.

POPŘÍPADĚ Z TOHO DŮVODU, ABYCH SE VYHNUL ÚKLIDU SVÉHO POKOJE NEBO PSANÍ DOMÁCÍCH ÚKOLŮ.

NEBUDU SE POKOUŠET ODKRÝT PRAVOU TOTOŽNOST LIDÍ, O NICHŽ SE V TÉTO KNIZE PÍŠE, ANI POPISOVANÝCH MÍST.

STEJNĚ TAK SE NEBUDU SNAŽIT SPOJIT S TAJNÝMI SPOLEČENSTVÍMI ZMÍNĚNÝMI V TÉTO KNIZE.

PŘESTOŽE PŘÍBĚH MŮŽE POJEDNÁVAT O JEDNOM PRASTARÉM, MOCNÉM TAJEMSTVÍ, POPÍRÁM TÍMTO, ŽE BYCH O TOMTO TAK ZVANÉM TAJEMSTVÍ COKOLI VĚDĚL.

KDYBY SE MĚ KDYKOLI KDOKOLI NA TOTO TAJEMSTVÍ ZEPTAL, NEPRODLENĚ VEZMU NOHY NA RAMENA A PÁDÍM PRYČ.

TEDY POKUD SE NEBUDU PRÁVĚ NACHÁZET NA PALUBĚ LETADLA, PROTOŽE V TAKOVÉM PŘÍPADĚ ZAVŘU OČI A ONÉ OSOBY SI NEBUDU VŠÍMAT.

A KDYŽ NIC NEPOMŮŽE, ZAČNU KŘIČET.

ZA ŽÁDNÝCH OKOLNOSTÍ NEZOPAKUJI ANI JEDINÉ SLOVO Z TÉTO KNIHY.

TEDY POKUD SE NEOCITNU V SITUACI, KDY MI TO PROSTĚ NEDÁ.

PODEPSÁN

ČTENÁŘ *

DATUM

* ZA OBVYKLÝCH OKOLNOSTÍ BYCH TĚ POŽÁDAL, ABYS TUTO SMLOUVU PODEPSAL VLASTNÍ KRVÍ. NEDÁVNO JSEM VŠAK ZJISTIL, ŽE KEČUP FUNGUJE TAKY – A MNOHEM MÉNĚ TO BOLÍ.

Světlo baterky propíchlo temnotu

Světlo baterky prořízlo temnotu

Světelný paprsek baterky rozsekl temnotou jako meč

Světelný paprsek baterky těkavě ozářil – ano, to je ono! – temnou halu a zalil světlem úžasnou sbírku starožitných kuriozit:

Elegantně ilustrované tarotové karty s vyobrazeními svraštělých králů a smějících se bláznů… čínské lakované truhly s tajnými zásuvkami a sklapovacími nástrahami… bohatě vyřezávané nádoby z ušlechtilého dřeva a slonoviny, určené pro mizení mincí, kuliček a dokonce i prstů… blyštivé stříbrné kruhy, jež znalá ruka dokáže spojit a zase rozpojit, jako by snad byly vyrobeny ze vzduchu…

Muzeum kouzel.

Proud světla se krátce zarazil na průzračné křišťálové kouli, jako by snad čekal, že se na jejím povrchu objeví nějaký chvějící se obraz, a pak se přesunul na velkou bronzovou lucernu, jež mohla být kdysi příbytkem mocného džina.

Nakonec si světelný paprsek baterky našel cestu až k prosklené vitríně uprostřed místnosti.

„Ha! Konečně!“ pronesl ženský hlas chladný jako led.

Muž za baterkou si odfrkl. „Kdo říkal, že nejlepší skrýš je ta, co je přímo na očích? Takový hlupák…“ pronesl podivným, zlověstným přízvukem.

„Tak se už do toho pusť!“ zasyčela žena.

Muž pevně stiskl těžkou baterku v dlani ukryté v rukavici, a jako by držel sekeru, udeřil do vitríny. Sklo se okamžitě roztříštilo. Na měkké podložce z černého sametu trůnila mléčně bílá koule – že by obří perla?

Žena nevěnovala sebemenší pozornost ostrým skleněným střepům a drobnou ručkou v jemné rukavičce kouli vyňala.

Byla velká zhruba jako pštrosí vejce, průhledná a jakoby zevnitř jasně zářila. Povrch připomínající včelí plástev tvořil bezpočet otvorů nejrůznějších velikostí. Kouli obepínal úzký stříbrný plátek, který ji rozděloval na dvě stejné polokoule.

Žena si odhrnula popelavě světlé vlasy a přiložila si záhadný předmět k dokonale vytvarovanému uchu. Při každém otočení koule ševelila jako otevřená láhev ve větru.

„Téměř to slyším,“ zapýřila se radostně žena, „… to hrozné monstrum!“

„Jsi si jistá, že žije? Je to již čtyři sta, snad pět set let, co –“

„Takového tvora… něco, co je v podstatě nemožné vytvořit… je ještě nemožnější zabít,“ odpověděla žena s koulí stále přiloženou k uchu.

Na její bílé rukavici se objevila v místě, kde ji propíchl ostrý střep, krvavá skvrnka, ale žena si drobného zranění snad ani nevšimla. „Nyní nám však již neunikne! Tajemství bude moje!“

Proud světla sjel k podlaze.

„Myslím samozřejmě naše, drahoušku!“

V hromadě rozbitého skla se zaleskla malá mosazná cedulka s vyrytým nápisem: Zvukový hranol, původ neznámý.

UUUUUUUUUUUUUÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁ!

Promiň, já to nedokážu.

Já tuhle knížku napsat nemůžu. Příšerně se bojím.

Nebojím se o sebe, abys to správně pochopil. I když jsou dr. L. a slečna Mauvaisová hroziví zloduši, tak z nich strach nemám, protože tam, kde právě teď jsem, mě určitě nenajdou. (Poznal jsi tu zákeřnou dvojici, že ano? Podle těch jejich rukavic – nemám pravdu?1)

Bojím se totiž o tebe.

Doufal jsem, že tě ona výše uvedená smlouva ochrání, ale bojím se, že stačit nebude.

Co by se totiž stalo, kdyby si někdo, kdo nemá, všiml, co čteš? Třeba by ti neuvěřil, že jsi v tom nevinně. Že opravdu, ale opravdu o Tajemství vůbec nic nevíš…

Je mi to líto, ale fakt nemůžu ručit za to, co by se pak mohlo stát.

Upřímně řečeno, cítil bych se mnohem lépe, kdybych psal o něčem úplně jiném. O něčem bezpečnějším.

Třeba o tučňácích! Tučňáci jsou oblíbení.

Ne? Ty tučňáky nechceš? Chceš tajemství?

1* JESTLI NE, VŠECHNY DŮLEŽITÉ INFORMACE NAJDEŠ V KNIZE KAS A MAX ERNEST A ZÁHADA TAJNÝCH LÁZNÍ. NAZÝVÁ SE TAKÉ KAS A MAX ERNEST A KLETBA ZDALEKA NE TAK STAROBYLÉ PYRAMIDY. MOŽNÁ JI ALE ZNÁŠ POD NÁZVEM JMÉNO TÉTO KNIHY JE TAJNÉ, COŽ JE NÁZEV, JENŽ JE TAK MATOUCÍ, ŽE I JÁ HO POUŽÍVÁM JEN ZŘÍDKA.

Jasně že chceš. Já taky… jenže, nu, co kdybych ti řekl, že jsem prostě krapet vystrašený? Že se trošinku bojím… o sebe…

Takže abych to řekl ještě jinak: ten netvor, o kterém mluvila slečna Mauvaisová, nejsou jen nějaké řečičky. Ona vážně myslela netvora.

Takže co mi dopřát klid? Aspoň pro tentokrát.

Cože? Že je pozdě? Že jsi už tu smlouvu podepsal?

Hm… to je teda paráda. Já jsem myslel, že máme přátelskou dohodu, a ty mi teď vyhrožuješ.

Aha, jasně. Už vím, o co jde. Ty se chceš smát mým vtípkům. A možná tu a tam i ukápnout nějakou tu slzičku. Když ale přijde na opravdový soucit s vyděšenou duší, jako jsem já, tak to ti nic neříká, že?!

Takže moji čtenáři: Jste všichni stejní! Neuvěřitelně rozmazlení – všichni do jednoho. Vy si jen tak ležíte, nohy nahoře, a jen křičíte, ať vám někdo donese další sušenčičky. (A neříkejte mi, že chcete sušenky s čokoládou, protože to bych se pak vážně vzteky neznal!)

Tak dobrá, omlouvám se, já to tak úplně nemyslel – prostě jsem se z toho psaní nejspíš pomátl.

Budu k tobě upřímný – hraju o čas.

Jinak řečeno: Prokrastinuju. Oddaluju to. Odkládám to na později.

Jen hledám výmluvy.

Ale máš pravdu – nakonec si jen a jen ztěžuju práci.

Takže bude asi fakt lepší, když se do toho konečně pustím. Když do toho skočím rovnýma nohama.

Bez ohledu na to, jak je ta voda ledová. Nebo hluboká. Nebo kolik lidožroutských –

Jediný způsob, jak se dá psát, je prostě psát, a já se do toho –

Počkat! Dej mi vteřinku, musím se uklidnit.

Konec ukázky