JOTA / 2021

The Secret Series 3: This Book Is Not Good For You

Vydáno ve spolupráci s Little, Brown and Company,

divize Hachette Book Company.

Copyright © 2009 by Pseudonymous Bosch

Translation © Vanda Senko Ohnisková, 2020

Cover illustration, interior illustrations,

and display type copyright © 2009 by Gilbert Ford

Book design by Kirk Benshoff

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-833-3

INDII A NATALII,

AŽ BUDOU DOST VELKÉ

Mmmmm…

… pěkné křupnutí …rozplývá se

Náznak ostružiny…

hm… ano … silný

že by kardamom?

Sametové pohlazení

na jazyku…

Zakončení… hm

AAAAAAAAAAAA

AAAAAAAAAAAA

m m m m m

hladce na jazyku

ale se zemitým podtónem

tón… skořice a –

nebo snad lékořice?…

není přeslazená… naprosto lahodná

musím si dát další…

AAAAAAAAAA

AAAAAAAACH…!

Ach. To jsi ty.

Díky bohu!

Na okamžik jsem měl za to, že to je – ale vlastně je to jedno, co jsem si myslel.

Otázka přece zní: co s tebou budu dělat?

Víš, nejsem – nebtbbebachbstabý –

Promiň, měl jsem plnou pusu. Snažil jsem se říct, že na tebe nejsem nachystaný. Mám moc práce. Copak jsi neviděl tu ceduli NERUŠIT?

Co dělám? Něco velmi důležitého. To dělám.

No, když to tedy musíš vědět, láduju se čokoládou. Ale není to tak, jak to vypadá! Věř mi. Je to práce. Výzkum.

Tahle kniha pojednává totiž o čokoládě. A prebebtnebchbel – promiň, nemohl jsem odolat dalšímu kousku, a přece bys nechtěl, abych psal o něčem, o čem nic nevím, no ne?

Cože?! Že ode mě ani nic jiného neočekáváš?

Paráda. Díky za důvěru.

Dovol, abych ti něco pověděl: já už nejsem ten vystrašený spisovatel, kterým jsem býval, tak si ty řeči laskavě nech. Mám už jiné čtenáře. Vděčné čtenáře. Čtenáře, kteří vědí, jak se mají k autorovi chovat.

Vezmi si třeba tuhle extravelkou tabulku extrahořké, extradrahé a extralahodné čokolády, kterou právě teď jím. Nechci se holedbat, ale poslal mi ji jeden z mých fanoušků.

Pro P. B. – nejlep

si‘ho spisovatele na sv

et

e, stálo na lístku.

Cože? Že to je trik? Že by to o mně nikdy nikdo neřekl? Že by to nemohl myslet vážně?

Oukej, tak vypadni! Nepřichází v úvahu, abych psal tuhle knihu, když tu se mnou sedíš a neustále mě urážíš.

Víš ty co? Na stole leží kapitola, kterou jsem právě dopsal. Původně jsem neplánoval, že ji dám na začátek, ale vlastně… můžeš si ji přečíst, zatímco já budu pokračovat… ve výzkumu. Můžeme ji brát jako úvod, takové amuse-bouche, což je něco, co má „polechtat“ chuťové buňky, než na stůl dorazí hlavní chod.[1]

Když už mluvíme o jídlu, jakou čokoládu bych si měl dát teď? Karamelový nugát nebo čokoládový krém s malinami? Ententýky dva špalíky…

1 V LUXUSNÍCH RESTAURÍCH ŠÉFKUCHAŘI POSÍLAJÍ NA STŮL NEJPRVE AMUSE-BOUCHE, A TEPRVE PAK PŘICHÁZÍ NA ŘADU HLAVNÍ CHOD. SLOVO AMUSE-BOUCHE JE Z FRANCOUZŠTINY A DOSLOVA ZNAMENÁ POBAVENÍ ÚST. NEVÍM JAK TY, ALE MOJE PUSA MÁ SKVĚLÝ SMYSL PRO HUMOR.

Pták prostrčil hlavičku klecí a klovl dívku, která stála na opačné straně, do ramene. Opeřenec měl sytě zelené zabarvení, červený hrudníček, žlutý hřebínek a velké, loudivé oči.

„Trpělivost, kamaráde!“ řeklo děvče. „Panečku, ty jsi ale nenasytný pták!“

(Ve skutečnosti mluvila dívka francouzsky a doslova řekla: „Patiente, mon ami! Zut alors, tu es un oiseau avide!“ Ale tahle francouzská verze je míň zdvořilá než překlad, protože se v ní neobjevilo „panečku“, ale podstatně ostřejší „sakra“.)

Dívka se zasmála a otevřela dlaň, v níž se ukrýval kousíček čokolády, která měla stejnou barvu jako její jemná pleť.

Pták čokoládu spolkl jako malinu a znovu se na ni s prosíkem v očích podíval.

„Promiň, ale to je pro dnešek všechno, co mám.“

Pták zaskřehotal – jestli to měl být výraz poděkování nebo protestu, bylo těžké určit – a pak s dlouhým ocáskem povlávajícím ve větru odletěl.

„To ty bys měl nosit jídlo mně. To já jsem zavřená v kleci!“ zavolala za ptákem mizejícím v husté džungli dívka.

Pak si zachmuřeně sedla na hromadu starých novin, které jí sloužily jako postel – a jediný zdroj zábavy v betonové cele, kde se nacházela. Ten pták byl sice otrava, ale jeho návštěvy byly tím nejlepším, co každý den zažívala. Teď když odletěl, už se neměla na co těšit.

„Hejbni kostrou, Simono!“

Jedna ze strážkyň, hřmotná žena bez špetky humoru, jménem Daisy, přistoupila k dívčině vězení. „Chtějí tě zase.“

Zase? podivila se Simona v duchu. Vždyť od posledně uběhla jen pouhá hodina.

Čekali na ni v Ochutnávací místnosti.

Byli tři, jako vždycky, a trůnili na vysokých stříbrných židlích za dlouhým mramorovým stolem. Na sobě měli zářivě bílé laboratorní pláště. A na rukou zářivě bílé rukavice.

Nikdy se nepředstavili, ale měla pro ně svá jména: snědému muži se stříbrnými vlasy říkala Doktor. Nádherné ženě s blond hřívou a ledovým, ztuhlým úsměvem Barbína. A slepec s tmavými slunečními brýlemi byl Pirát.

Trojice jí připadala jako tribunál. Jako soudci.

Překvapivě však tato trojice čekala na její rozsudek.

Posadila se naproti nim na nízkou kamennou lavici. Když na ní seděla, připadala si jako půlmetrový trpaslík.

Postup byl vždy stejný. Napřed musela vypít sklenici vody. Vysvětlili jí, že je dvakrát destilovaná, aby neobsahovala ani stopu jakýchkoli minerálů. Neměla absolutně žádnou chuť, a díky tomu se jí vyčistily chuťové buňky.

Pak před ni Pirát položil prostý bílý talíř se čtverečkem čokolády.

Muž řekl, že jde o Palet d’Or. Zlatý puk.[2]

Pak trojice mlčky čekala, co dívka řekne.

Mluvili o ní jako o superochutnávačce. Jako o někom, kdo má dvakrát více chuťových buněk na jazyku, než je obvyklé. Ale dívka věděla, že jde o víc.[3]

Co si pamatovala, vždycky dokázala rozlišit i ty nejjemnější rozdíly v chutích.

Pocházel med z květů pomerančovníků, nebo hřebíčku? Hřebíčku. Ostružina, nebo ostružinomalina? Angrešt. Tymián citronový, nebo verbena citronová? Ani jedno, citronová tráva.

Připomínala tím virtuózku, který dokáže zahrát celou symfonii jen z hlavy hned napoprvé, jak si sedne ke klavíru. V takovém případě se pak mluví o absolutním sluchu – ona měla absolutní chuť.

A teď, daleko, předaleko od domova, se zahleděla na talířek se čtverečkem Palet d’Or. Čokoláda měla téměř černou barvu a sametově se leskla.

Opatrně si ukousla malinký kousíček. A pak zavřela oči.

Už týdny jí dávali ochutnat stále tmavší, tedy hořčí a hořčí kousky. Některé byly tak čokoládové, tak hutné, že připomínaly hlínu. Jiné měly tak intenzivní chuť, že po jejich ochutnání to s člověkem vyloženě trhlo.

Tenhle kousek byl však něco úplně jiného. Byl neuvěřitelně čokoládový. Ztělesnění pravé čokolády.

Byla to ta nejlepší věc, kterou kdy ochutnala.

A taky nejhorší.

Oči se jí zalily slzami, zatímco prožívala ty nejsilnější pocity ve svém životě – a to vše v tentýž okamžik.

Chuť čokolády – chutě čokolády, lépe řečeno, protože tato čokoláda měla nepřeberné množství chutí – ji vrátila do dětství. Na jejich starou rodinnou kakaovou farmu v deštném pralese.

Hlavou jí bleskly vzpomínky na zkroucené kořeny kakaovníků a vlhkou, voňavou půdu.

Vzpomněla si na jejich květy… ty drobounké růžové kvítky, co kvetly celý rok… ne na větvích… ale přímo na kmenech kakaovníků… jako by každý strom onemocněl květovými spalničkami…

A pak ty jejich plody… červené a žluté… jako žhavé západy slunce… vypadaly, jako by snad mohly skrývat nějaké cizopasné spory, ale připomínaly i úlovité příbytky zlovolných lesních žínek… uvnitř však skrývaly bělavý míšek, jakousi lepivou dřeň, kterou tak ráda mačkala mezi prsty…

A kakaová semena… nemohla ani uvěřit, že lidé dokážou z těch malých nakyslých semen vyrobit něco tak báječného, jako je čokoláda… rychle se však naučila poznat snad všechny odrůdy pouhým okem… křehké, na pěstování choulostivé boby Criollo… purpurové Forastero…[4]

Jak jen byla na farmě šťastná…! Jak tam byla v bezpečí…!

A pak přišel ten hrozný den… příjezd tří elegantních, honosně působících cizinců… začali se jí vyptávat, jak to, že toho ví o čokoládě tolik… vychvalovali její ochutnávací talent… slibovali lepší budoucnost…

Ó, jak plakala, když ji odváželi od rodičů…

Pak jí postupně začalo docházet, že je ve skutečnosti vězeň…

Že její život už není její…

„Funguje to!“ zajásala Barbína. „Podívej se, jak se tváří!“

„Hm, vypadá to tak… reaguje,“ opáčil Doktor mnohem zdrženlivěji. „Simono, mohla bys nám říct, jakou chuť vnímáš? Co vidíš?“

„Ano, pověz nám to!“ přidal se naléhavě Pirát a zaťal pěst v ruce skryté pod rukavicí. „Objevil jsem konečně ten svůj recept? Je to moje čokoláda?“

Simona otevřela ústa, aby odpověděla, avšak –

Najednou nic neviděla. Nic neslyšela. Dokonce ani necítila svou paži.

Všechny její smysly náhle zmizely.

Pokusila se vykřiknout, ale nevyšel z ní ani hlásek.

Co se to s ní dělo?

Co za hroznou věc to právě snědla?

2 PALET D’OR BY SE MĚL NEJSPÍŠ SPRÁVNĚ PŘEKLÁDAT JAKO „ZLATÝ DISK“ NEBO „ZLATÁ PALETA“, PROTOŽE JDE O OBLÍBENOU FRANCOUZSKOU ČOKOLÁDU VE TVARU MALÉHO MEDAILONKU. MNĚ OSOBNĚ SE ALE „ZLATÝ PUK“ LÍBÍ MNOHEM VÍC.

3 JESTLI CHCEŠ ZJISTIT, ZDA TAKÉ NEJSI SUPEROCHUTNÁVAČ ČI SUPEROCHUTNÁVAČKA, UDĚLEJ SI TEST V PŘÍLOZE TÉTO KNIHY.

4 SIMONA VYROSTLA NA KAKAOVÉ PLANTÁŽI, TAKŽE DOBŘE VĚDĚLA, ŽE ČOKOLÁDA SE VYRÁBÍ ZE SEMEN – KAKAOVÝCH SEMEN. ZE ZKUŠENOSTI ALE VÍM, ŽE VĚTŠINA LIDÍ POUŽÍVÁ SPOJENÍ KAKAOVÉ BOBY (I KDYŽ JDE SKUTEČNĚ O SEMENA). A PAK TU MÁME I KAKAO A SAMOZŘEJMĚ ČOKOLÁDU… OBŠÍRNĚJŠÍ SEZNAM ČOKOLÁDOVÝCH ODBORNÝCH VÝRAZŮ NAJDEŠ V ČOKOSLOVNÍČKU V PŘÍLOZE TÉTO KNIHY.

Konec ukázky