Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

prof. PhDr. Alena Plháková, CSc.

DĚJINY PSYCHOLOGIE

2., přepracované a doplněné vydání

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 7850. publikaci

Obrazový doprovod:

archiv autorky, volná díla

(Wikipedia, Wikimedia Commons, Wikisofi a)

Odpovědná redaktorka PhDr. Jaroslava Hájková

Sazba a grafická úprava Milan Vokál

Formát ePub Milan Vokál

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka

Počet stran 416

Vydání 2., 2020

Vytiskla tiskárna PBtisk, s.r.o., Příbram

© Grada Publishing, a.s., 2020

ISBN 978-80-271-3061-0 (ePub)

ISBN 978-80-271-3060-3 (pdf)

ISBN 978-80-271-2528-9 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Plháková, Alena, 1954-

Dějiny psychologie / Alena Plháková. -- 2., přepracované a doplněné vydání. -- Praha : Grada, 2020. -- 1 online zdroj. -- (Psyché)

Obsahuje bibliografii, bibliografické odkazy a rejstříky

ISBN 978-80-271-3061-0 (online ; ePub)

* 159.9.019 * (075.8)

– dějiny psychologie -- 17.-21. století

– psychologické směry -- 17.-21. století

– učebnice vysokých škol

159.9 - Psychologie [17]

37.016 - Učební osnovy. Vyučovací předměty. Učebnice [22]

Tuto knihu věnuji své vnučce Marušce, která mi dělá jenom samou radost.

Předmluva k prvnímu vydání

Obor psychologie lze považovat za výsledek odvážné lidské snahy o převedení subjektivní a proměnlivé psychické zkušenosti do podoby objektivních a stálých vědeckých teorií. Je možné, že jde o pokus stejně beznadějný a marný, jakým je v oblasti techniky úsilí o sestrojení perpetuum mobile. Spíše můžeme konstatovat, že žádnou z vlivných psychologických teorií nelze považovat za konečné, úplné a pravdivé vysvětlení lidského chování a prožívání. Psychologové získávají své poznatky v prudce se měnícím a vyvíjejícím se světě. Údaje, které nashromáždili před čtyřiceti či padesáti lety o lidské sexualitě, motivaci nebo o rozdílech mezi muži a ženami, dnes už prostě neplatí. Zveřejněním svých teorií také mohou způsobit, že dojde ke změně lidského chování a prožívání. Předmět vědeckého zkoumání, kterým je v psychologii především lidská mysl, na nové poznatky citlivě reaguje. Ani psychologové samozřejmě nejsou žádní dokonale objektivní a neutrální pozorovatelé. V soudobé psychologii je na ně kladen náročný (nejspíš nesplnitelný) požadavek, aby při výzkumech, vytváření teorií i při psychoterapii brali v úvahu svou vlastní mentální odezvu.

Zhruba od sedmdesátých let minulého století probíhá v západním světě kritická reflexe oboru psychologie, která upozornila nejen na proměnlivost psychologického vědění, ale také na jeho závislost na dobovém kulturním kontextu. Začalo být zřejmé, že je velmi obtížné, ne-li nemožné, odhalit univerzální principy lidského chování a prožívání. Ve skutečnosti je psychologie do značné míry západní věda, která reflektuje hodnoty severoamerické a evropské kultury, a to především z mužského pohledu. Psychologii tak lze – podobně jako literaturu nebo film – považovat za novodobou mytologii, která se střízlivým, méně obrazným jazykem, než jaký nalézáme v umění, pokouší zachytit zkušenost člověka v kontextu jeho doby a dát jí obecnější význam.

Studenti se mě někdy ptají, jaký má smysl studovat dějiny psychologie. Tato otázka je zcela namístě. Vždyť přírodovědci nebo programátoři by studium zastaralých teorií nebo programovacích jazyků oprávněně považovali za ztrátu času. Domnívám se, že v oblasti věd o člověku je situace odlišná. Chtějí-li si psychologové uvědomit dobovou a kulturní podmíněnost svého vědění, skýtá jim k tomu historie psychologie jedinečnou příležitost. A nejen to. Mnohé vlivné psychologické teorie zřetelně souvisejí s životními osudy, problémy a potížemi svých tvůrců, takže umožňují studovat vzájemné vztahy mezi osobností a jejím dílem.

Ve 20. století se ve filozofii a lingvistice objevila myšlenka „smrti autora“, kterou nadhodil Martin Heidegger a dále ji rozvíjeli především francouzští myslitelé Roland Barthès, Michel Foucault a jiní. Podle jejich mínění by měl autor ustoupit do pozadí, mělo by se na něj zapomenout. Důležitý je pouze dobově podmíněný text, který – jakoby náhodou – vyslovil či napsal nějaký člověk. Já si však nepřeji, aby autoři „umírali“, nechci, aby se na ně zapomínalo. Naopak, připadne mi nadmíru zajímavé sledovat, jak zástup rozervanců stojících u zrodu novodobé filozofie a psychologie přetvořil svou duševní trýzeň ve vlivné teorie o podstatě lidského bytí. I mezi tvůrci novodobých věd o člověku se ovšem najdou lidé poměrně klidní a vyrovnaní, kteří však – z nejasných důvodů – většinou vytvářejí poměrně nudné kognitivní teorie. Dále mě zaujalo, že se v historii psychologie (respektive filozofie) poměrně často objevuje postava duchovního otce a jeho syna, který je skoro stejně dobrý, někdy i lepší než jeho mistr. Příkladem jsou dvojice Sokrates a Platon, Platon a Aristoteles, Descartes a Spinoza, Freud a Jung, Husserl a Heidegger, Miller a Neisser, Maturana a Varela a řada dalších.

Při psaní této knihy jsem si především kladla za cíl co nejvíce využívat primární prameny a snažit se co nejpřesněji zaznamenat, co který autor skutečně řekl. Domnívám se, že obsah řady učebnic dějin psychologie je výrazně poznamenán sekundárními, terciálními i „vyššími“ interpretacemi. Také snaha zmínit se o co největším počtu psychologů vede někdy k tak stručné prezentaci jejich myšlenek, že se jejich původní význam úplně vytrácí. Důsledná práce s primárními prameny tudíž není tak skromný cíl, jak by se na první pohled zdálo. Při jeho realizaci mi velice pomohl internet, kde si každý může vyhledat řadu dříve nedostupných textů. Vzhledem k četnosti a pestrosti psychologických teorií lze zachytit určitou vývojovou kontinuitu jedině za cenu, že z nich vybereme jen to nejpodstatnější. Přitom se stěží dá vyhnout dosavadnímu třídění psychologického vědění do určitých směrů a škol. Při výběru poznatků hrají významnou roli také osobní preference autora a jeho dosavadní vzdělání – v mém případě zejména v oblasti psychoanalýzy a jiných dynamických škol.

Kniha se skládá ze čtyř částí. První z nich je zaměřena na vývoj psychologických idejí v rámci novodobé evropské filozofie. Ve druhé části se zabývám podmínkami vzniku psychologie v oblasti přírodních i společenských věd, jejími nejvýznamnějšími zakladateli a četnými, především evropskými historickými psychologickými školami z přelomu 19. a 20. století. Ve třetí kapitole jsem se pokusila prezentovat hlavní směry psychologie 20. století, které odlišně definují předmět studia psychologie, zaměřují se na rozdílná témata a používají svébytné výzkumné metody. V jejich vývoji sehrála významnou roli první světová válka i nástup německého nacismu v roce 1933, který evropskou psychologickou elitu buď zdecimoval, nebo přiměl k emigraci do USA. Evropská psychologie tím ztratila své dosavadní vlivné postavení a centrem vývoje západní psychologie se na dlouhou dobu staly Spojené státy americké. K napsání poslední části, v níž se stručně zabývám postmoderní psychologií, mě podnítila profesorka Viera Bačová svou knihou Súčasné smery v psychológii, poprvé vydanou v roce 2000, ve které v našem kulturním okruhu důkladně zmapovala oblast, v níž pro většinu českých psychologů stále ještě platí hic sunt leones. Inspirativní byla zejména její úvodní poznámka, že učebnice o směrech psychologického myšlení nejčastěji končí kapitolou o humanistické, případně kognitivní psychologii.

Při své snaze zorientovat se v postmoderní psychologii jsem zjistila, že jde o ohromný a velice vlivný proud psychologického myšlení, který se v západním světě prudce vyvíjí už od šedesátých let minulého století. Je vlastně záhadou, proč čeští psychologové tak dokonale zaspali a obvyklé dvacetileté zpoždění za vývojem světové psychologie tentokrát zvýšili na čtyřicet let. Čeští filozofové, lingvisté, antropologové i sociologové přitom mají „postmodernu“ přehledně a úhledně začleněnou do základních oborových učebnic.

Pevně doufám, že si tato kniha najde své čtenáře, a to nejen mezi studenty psychologie, ale také mezi zájemci o tento obor z řad širší veřejnosti. Její psaní mě na dva roky úplně pohltilo, fascinovalo, někdy i stravovalo. Snad se alespoň část tohoto zaujetí přenese na lidi, kteří poprvé otevřou její stránky.

Olomouc, červen 2006

Alena Plháková

Předmluva k druhému vydání

Od prvního vydání mých Dějin psychologie uběhlo již dlouhých čtrnáct let. Při přípravě jejich aktualizované, zrevidované a doplněné verze jsem s uspokojením konstatovala, že se podstatně zvýšil počet stěžejních psychologických monografií přeložených do češtiny a že významně pokročila digitalizace knižních i časopiseckých informačních zdrojů. Díky tomu jsem do značné míry mohla dosáhnout cíle, který jsem si kladla už při psaní původního rukopisu, tj. maximálně využívat primární prameny a vyvarovat se tak možných zkreslení, způsobených jejich sekundárními interpretacemi. Dalším cílem revize bylo odstranit některé nepřesnosti v datech a v seznamu citované literatury, aktualizovat odbornou terminologii a doplnit nové poznatky. Doslovné citace z primárních pramenů, které jsem před čtrnácti lety sama přeložila do češtiny, jsem nahradila výňatky z jejich nových českých překladů.

Základní členění knihy se sice nezměnilo, ale téměř v každé její části jsem připsala různě dlouhé nové sekvence, případně i celé kapitolky. Patří k nim pojednání o díle neogestaltisty Fritze Heidera, představitele psychologie já Erika Eriksona, lingvisty a kognitivního vědce Noama Chomského, tvůrce teorie sociálních reprezentací Serge Moscoviciho nebo představitele sociálního konstrukcionismu Johna Shottera. Nová je také poměrně rozsáhlá kapitola o teorii rané citové vazby, kterou koncipovali především John Bowlby a Mary Ainsworthová. Důkladně jsem přepracovala nebo rozšířila pojednání o T.-A. Ribotovi, Karlu Dunckerovi, Carlu Gustavu Jungovi a dalších autorech. Celkově je druhé vydání Dějin psychologie o několik desítek tištěných stran delší než první.

Při revizi knihy jsem smutně konstatovala, že mnozí slavní psychologové, kteří v době mého mládí patřili ke špičkám oboru, již zemřeli a definitivně se tak zařadili do historie psychologie nebo se (v lepším případě) stali jejími živoucími inspiračními zdroji. Současně jsem nabyla dojmu, že nadále pokračuje vnitřní diferenciace psychologie spojená s propracováním jejích dílčích témat a že velké psychologické školy a směry vznikaly především ve 20. století. Momentálně se rychle rozvíjejí obory neuropsychologie, ekopsychologie nebo adiktologie. Pokračuje také výzkum umělé inteligence.

Jsem přesvědčena, že revize a aktualizace mým Dějinám psychologie velice prospěla, i když by bylo zřejmě vhodné provést ji mnohem dřív. Stále však platí „lépe pozdě než nikdy“. Mohu pouze doufat, že přepracovaná verze knihy zaujme nejen studenty psychologie či jiných humanitních oborů, ale také zájemce o psychologii z řad širší veřejnosti.

Olomouc, únor 2020

Alena Plháková

DÍL A

Vývoj psychologie v rámci novodobé evropské filozofie

1.Racionalismus

V 17. a 18. století bylo filozofické myšlení stále výrazněji ovlivňováno prudce se rozvíjejícími přírodními vědami. Prototypem velkého přírodovědce této epochy byl italský astronom, fyzik a matematik Galileo Galilei (1564–1642), který ve svém Prubíři v roce 1623 napsal, že „filozofie […] je psána jazykem matematiky a její litery jsou trojúhelníky, kruhy a další geometrické obrazce“ (Hall, 1997, s. 223). Mnozí významní filozofové byli matematiky a snažili se přivést filozofické, respektive psychologické myšlení na úroveň velkých přírodních věd. Tito filozofové, k nimž patřili především Descartes, Spinoza a Leibniz, pokládali za hlavní lidskou poznávací schopnost rozum (lat. ratio), který je do značné míry nezávislý na smyslové zkušenosti a dovede vyvozovat nové ideje. Tito myslitelé založili filozofickou tradici racionalismu, což byl vedle empirismu druhý významný gnozeologický[1] směr této epochy.

1.1René Descartes (1596–1650)

Nejvýznamnějším představitelem racionalismu byl francouzský filozof a matematik René Descartes, jehož myšlenkový vliv, zejména dualismus duše a těla, sahá až do současnosti.

Descartes, který pocházel ze zámožné šlechtické rodiny, vedl osamělý život učence a dobrodruha. V letech 1604–1612 navštěvoval jezuitskou školu La Flèche a s výjimkou matematiky byl průběhem výuky, ve které se tradovaly zastaralé poznatky, spíše zklamán. Snad proto se jeho prvotní zájmy obrátily k matematice (Clarke, 1997).

V Descartově životě se střídají období, kdy žil v naprostém ústraní a soustředění, s obdobími života velmi nestálého. V roce 1617 vstoupil dobrovolně do armády a sloužil v holandském, bavorském a uherském vojsku. U tak přemýšlivého člověka je to poněkud překvapivý počin. Historici psychologie většinou soudí, že chtěl cestovat a důkladně poznat tehdejší svět. V roce 1621 Descartes, který se pravděpodobně zúčastnil také bitvy na Bílé Hoře, z armády odešel (Schultz, Schultz, 2011).

Je známo, že filozof miloval tanec a byl vášnivý hráč, a to vzhledem ke svému matematickému nadání poměrně úspěšný. Rád také šermoval a nevyhýbal se milostným dobrodružstvím. Vcelku se však jeví jako člověk uzavřené povahy, který skrýval před světem své soukromí i nejodvážnější myšlenky a důvěřoval především svému vlastnímu úsudku. Nejplodnějším údobím Descartova života byl dvacetiletý pobyt v Holandsku (od roku 1629), kde pobýval raději než v rodné Francii, a to zřejmě kvůli vnější i vnitřní nezávislosti. V roce 1649 odjel na pozvání královny Kristiny do Švédska, kde však brzy podlehl vlivům nezvyklého klimatu. Královna Descarta nutila, aby ji vyučoval od pěti hodin ráno ve špatně vytopené knihovně. Po čtyřech měsících se francouzský učenec nachladil a zemřel na zápal plic (Störig, 1995; Schultz, Schultz, 2011).

Descartes vyšel z kritiky dosavadního vědění a způsobu myšlení. Tyto kritické názory uvádí především v díle Rozprava o metodě (poprvé vydaném v roce 1637). Descartes si zde klade za cíl vytvořit filozofii, která by byla založena na nesporných rozumových axiomech. Smyslové poznání považuje za nepřesné a teoreticky připouští, že člověka může klamat i jeho rozum. Nelze tedy plně věřit ani zdánlivě zcela spolehlivým matematickým poučkám. Descartes doporučuje systematicky pochybovat o všech dosavadních míněních – říká se tomu metodická skepse – s cílem najít nějakou neotřesitelnou jistotu, kterou je pro něj jedině existence poznávajícího já: „… po celou dobu, kdy jsem si chtěl myslet, že všechno je nepravdivé, bylo naprosto nutné, abych byl něco já, který myslím“ (s. 28). Odtud zbývá už jen krok k Descartově proslavené větě „Myslím, tedy jsem“ (lat. Cogito, ergo sum). Jeho cogito přitom znamená nejen myšlení, ale také tvrzení, popírání, chtění, odmítání, cítění a představování, ba i snění (Descartes, 2016).

Descartes pokládá za plnohodnotné pouze poznání, které může myslící rozvažování vyjádřit ve zcela průzračných, rozumových, především matematických pojmech. V díle Pravidla pro vedení rozumu (napsaném pravděpodobně kolem roku 1630) čteme:

„… k poznání věcí dospíváme dvojí cestou: pomocí zkušenosti a dedukce. K tomu ještě musíme vzít v úvahu, že poznání věcí ze zkušenosti bývá často klamné, avšak dedukci neboli čisté vyvozování jedné věci z druhé můžeme sice pominout, pokud se nám nezdá, ale nikdy nemůže být vedena nesprávně intelektem aspoň trochu rozumným. […] Veškerý omyl totiž, který se může lidem přihodit (říkám lidem, nikoli zvířatům), nepochází z chybného vyvozování, nýbrž pouze z toho, že za předpoklad přijímají některé nedostatečně pochopené zkušenosti, nebo že vyslovují soudy chvatně a bez podkladu. Z toho jasně vyplývá, proč aritmetika a geometrie vyniká nad ostatní nauky jako mnohem jistější: je tomu tak proto, že jedině tyto nauky se zabývají předmětem natolik čistým a jednoduchým, že nepředpokládají absolutně nic, co by zkušenost ukázala jako nejisté, nýbrž cele spočívají na rozumově vyvoditelných konsekvencích.“ (Descartes, 2000, s. 17)

Důležitou součástí Descartovy gnozeologie je rozlišování mezi vrozenými a odvozenými idejemi. Odvozené ideje vznikají v duši na základě přímého působení vnějších podnětů, jakými jsou zvuk zvonu nebo pohled na strom; jsou tedy produktem našich smyslových zkušeností. Vrozené ideje naproti tomu existují v duši či vědomí nezávisle na působení vnějších podnětů, i když se některé z nich mohou oživit za příhodných vnějších okolností. Descartes k nim řadí především ideu já, Boha, geometrické axiomy, ideje dokonalosti a nekonečna (Schultz, Schulz, 2011).

Jako filozof byl Descartes striktním dualistou. Rozlišil dvě rozdílné substance, a to ducha (lat. res cogitans), jehož základní vlastností je myšlení, a hmotu (lat. res extensa), jejímž atributem je rozprostraněnost (rozlehlost). Lidskou duši považuje Descartes za nehmotnou a nesmrtelnou substanci, která se projevuje především ve vědomí subjektu jako „myslící substance“. Tělo je naproti tomu součástí hmotné substance; vyznačuje se tudíž rozprostraněností a funguje na základě mechanických principů (Blecha, 1998, s. 97).

S Descartovými názory na činnost lidského těla, které byly pochopitelně ovlivněny dobovými poznatky, se lze seznámit v díle Vášně duše, vydaném v roce 1649. Descartes dobře znal dílo anglického lékaře Williama Harveyho, který v roce 1628 popsal krevní oběh včetně funkcí srdce, často přirovnávaných k pumpě či zdymadlu. Descartes předpokládal, že nositelem „životní energie“ neboli „hybných duchů“ je pročištěná krev, která putuje do mozku, odkud proudí do celého těla dutými nervy. Svaly se tudíž dávají do pohybu na základě impulzů, které do nich přicházejí z mozku eferentními nervy. Descartes popsal bezděčnou pohybovou tělesnou reakci na určitý podnět, takže je pokládán za předchůdce teorie reflexů. V knize Vášně duše uvádí tento příklad:

„Jestliže nám někdo prudce přistrčí ruku před oči, jako by nás chtěl uhodit, ačkoli víme, že je naším přítelem, že si jen tak hraje a že si dá dobrý pozor, aby nám neublížil, přesto se jen stěží ubráníme tomu, abychom je nezavřeli; což dokazuje, že se nezavírají prostřednictvím naší duše, neboť to je proti naší vůli, která je její jedinou či přinejmenším hlavní činností; ale že je to jen důsledkem sestavení našeho těla, že takovýto pohyb směrem k očím vyvolává následný pohyb v našem mozku, jenž vede hybné duchy do svalů, které sklápějí víčka.“ (Descartes, 2002, s. 41)

Pohyby zvířat mají podle Descarta vždy charakter takovýchto bezděčných reakcí na vnější či vnitřní podněty. Zvířata jsou pouhé stroje, takže patří – stejně jako lidské tělo – ke hmotné substanci.

Descartova dualistická teorie přinesla krajně obtížný problém vzájemného vztahu duše a těla, respektive mysli a těla (mind-body problem), který je i v soudobé psychologii a filozofii nesmírně aktuální. Jak může nehmotná duše, která nemá žádný objem a nezabírá žádný prostor, působit na hmotné tělo? Descartes nakonec dospěl k závěru, že se duše a tělo vzájemně ovlivňují. Myšlení a vůle řídí proud životní energie, která vyvolává hnutí ovládaná vůlí. Tělesné zážitky zase plodí v duši vášně – afekty (Hunt, 2000). Za orgán, který zprostředkovává vzájemné kontakty duše a těla, považoval Descartes epifýzu (šišinku), a to proto, že je to nepárový orgán nacházející se hluboko v mozku:

Konec ukázky

Table of Contents

Předmluva k prvnímu vydání

Předmluva k druhému vydání

DÍL A

Vývoj psychologie v rámci novodobé evropské filozofie

1. Racionalismus

1.1 René Descartes (1596–1650)

2. Empirismus a asocianismus

2.1 Empirismus

2.2 Asocianismus

3. Osvícenství

3.2 Julien Offray de La Mettrie (1709–1751)

4. Německá filozofie

4.1 Immanuel Kant (1724–1804)

4.2 Johann Friedrich Herbart (1776–1841)

4.5 Friedrich Wilhelm Nietzsche (1844–1900)

5. Předpoklady vzniku psychologie jako samostatné vědy

5.1 Filozofické předpoklady

5.2 Vývojové teorie

5.3 Rozvoj fyziologie

5.4 Rozvoj neurologie

5.5 Psychofyzika

6. Zakladatelé samostatné psychologie

7. Historické psychologické školy

7.1 Empirické a experimentální psychologické školy

7.1.2 Funkcionalismus

7.1.3 Francouzská psychologie

7.2 Psychologické školy ovlivněné filozofií

7.2.3 Vznik fenomenologie

8. Gestaltismus – tvarová psychologie

8.3 Berlínská škola

8.4 Neogestaltismus

9. Behaviorismus

9.1 Předchůdci behaviorismu

9.3 Neobehaviorismus

10. Dynamická psychologie

10.1 Psychoanalýza

10.1.2 Psychologie já

10.1.3 Britská škola objektních vztahů

10.1.4 Teorie citové vazby

10.1.5 Americká škola objektních vztahů

10.2 Slavní odpadlíci

10.3 Kulturní psychoanalýza

11. Existenciální a humanistická psychologie

11.1 Evropská existenciální psychologie a její filozofická východiska

11.2 Humanistická psychologie

12. Kognitivní psychologie

12.2 Zakladatelé kognitivní psychologie

12.3 Umělá inteligence

13. Transpersonální psychologie

13.3 Psychedelické hnutí

13.6 Významní transpersonální psychologové

14. Počátky postmoderní psychologie

14.2 Někteří tvůrci postmoderního stanoviska

15. Některé směry postmoderní psychologie

15.1 Sociální konstrukcionismus

15.2 Diskurzivní analýza

15.3 Kritika hlavního proudu psychologie

15.3.3 Feministická psychologie

15.4 Narativní psychologie