Bettina Belitz: Tŕnistý bozk

Ukážka z elektronickej knihy

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Bettina Belitz: Ukradnuté sny

Bettina Belitz: Mesačné slzy

Bettina Belitz

Bettina Belitz: Tŕnistý bozk – e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Pre môjho otca, ktorý mi chýba vždy, keď nie je pri mne.

Byť na svete: byť vo svetle… odolať svetlu, radosti… vo vedomí, že zhasnem vo svetle nad kručinou, asfaltom a morom, odolať času, respektíve večnosti v okamihu. Byť večný: bol.

(Max Frisch, Homo Faber)

PROLÓG

Raz nastane deň, keď zatúžiš byť niekým iným.

Tvoje telo ti bude záťažou a strach večným zajatcom mysle. Budeš znechutená zo svojich myšlienok, pretože ťa držia v ustavičnom zajatí. Pochybnosti budú narúšať tvoje sny, zatiaľ čo tvoje divo bijúce srdce ti pripomenie, že si povolaná na vyššie ciele.

Podvoľ sa, keď ťa to opantá. Vzopri sa svojmu strachu s príchodom prvých svetelných lúčov.

Prekonáš samu seba, stratíš sa v sebe, nebudeš sa musieť báť pádu do prázdna. Budeš sa cítiť krajšia ako kedykoľvek predtým, ohúri ťa tvoja sila a pôvab a budeš sa tešiť zo svojej ľahkosti.

Otvor oči a pozri sa na mňa. Ponor sa do môjho modrozeleného sveta.

Zachytím ťa, keď budeš padať, a keď ťa premôže spánok, v mojom lone nájdeš to bezpečie, po ktorom si vždy túžila.

Čakám na teba.

PHILIA

UN ATTIMO DI PACE

Bola som pripravená. Šija si konečne našla správnu polohu na hromade podušiek pod mojou hlavou a nohy som mala zabalené do svetlomodrej flaušovej deky, zatiaľ čo boky a ramená som si ovinula tenšou bavlnou. Hluk kosačiek, čo počas suchých dní začínali vrčať okolo poludnia a rušili pokoj až do súmraku, prekvapujúco zmĺkol, a dokonca aj sused prestal elektrickými nožnicami strihať husté okraje svojho ukážkového trávnika.

Netúžila som po úplnom tichu. Preto som mala pravý ukazovák na MP3 prehrávači, aby som pri prvom slnečnom lúči, čo sa predral cez mraky, spustila pieseň, ktorej autor mal ešte hlúpejšie meno ako samotná pieseň. Fatal Fatal od DJ Pippiho. Keď som sa prehrabala chill-outovou zbierkou platní svojho brata, tento song mi pripomenul leto. Áno, bol ódou na ničnerobenie, uvoľnenie. A presne na to som, naplnená takmer chorobnou radosťou, netrpezlivo čakala, lebo som nemala veľa času na uvoľnenie. Počítač bol pripravený, musela som len pohnúť myšou. Môj mozog tiež. Dnes v noci som si dopriala sotva tri hodiny spánku – ako zvyčajne medzi druhou a piatou. Počas brieždenia a veselého štebotu vtákov za oknom som sa presunula za písací stôl a pátrala ďalej –, ale už po niekoľkých kliknutiach som videla, že to nemá zmysel. Horúcu stopu, ktorú som hľadala, som nenašla, nehovoriac už o červenej niti, ktorá musela existovať – áno, musela existovať, no prečo, dopekla, sa mi neukázala?

Nepokojne som sa prevaľovala zo strany na stranu a zošmyknutú deku som si opäť natiahla cez boky. Mala by som prestať odpočívať? A ďalej surfovať? Nie, nemá to význam. Už som aj tak na obrazovke nič nerozoznala, pretože som mala podráždené a vysušené oči. Nedokázala som si ani zoradiť všetky myšlienky, ktoré sa na mňa valili. Musela som si odpočinúť. Aj som chcela – o to viac, keď som sa znova dostala na jednu z tých pestrofarebných turistických stránok, ktoré mi sľubovali hlboké, šťastné, azúrovomodré uvoľnenie. Taliansko. Zasľúbená krajina, ktorá ma podľa voľby dohnala na okraj zúfalstva alebo ma naplnila nadšením – a odmietala mi vydať všetko, čo ukrývala.

Moru. Moru a možno aj môjho otca.

A Tessu.

Nedokázala som tomu uveriť, keď som prešla všetky tie internetové stránky, ktoré mi vypľul Google po naťukaní Talianska. Samozrejme, neboli tam – za predpokladu, že človek vynechal nespočetné stránky s ponukami na dovolenky – len prísľuby. Nie, Taliansko bolo poznačené napríklad zničujúcim zemetrasením, korupčnou politikou s pochybnou hlavou štátu (dokonca som sa sama seba pýtala, či náhodou nie je sexom posadnutým polovičníkom), na juhu vládla mafia a vysoká nezamestnanosť, mali tam problémy s utečencami, chorľavé hospodárstvo, ale tieto správy boli takmer bezvýznamné pri kráse juhu, ktorá sa ponúkala na blogoch pre cestovateľov a stránkach o umení a architektúre. Taliansko bolo nielen bájami opradeným dovolenkovým rajom, ale aj pojmom v umeleckej estetike. Z číreho zúfalstva som si včera celé hodiny prezerala maľby Sixtínskej kaplnky a dúfala, že objavím skryté odkazy na mory. Našla som kadečo, ale mory to neboli.

Skoro som sa zbláznila. Informácie, ktoré som už predtým s námahou zozbierala, sa nezhodovali s výsledkami mojich rešerší a okrem toho boli bizarné, nezrozumiteľné a plné nevyslovených zlých snov.

Informácia číslo jeden: Môj otec sa stratil v Taliansku, dodnes o ňom nič nevieme. Už niekoľko mesiacov pátrame po nejakej stope, či ešte žije, nech by bola akákoľvek maličká. Nič. Mamina dokonca za ním začala smútiť. Žalúdok mi zovrelo pri každom zazvonení telefónu, ktoré znelo tichým domom, pretože som sa bála, že to bude ten volajúci. No akoby sa pod zem prepadol. O tejto informácii som nikdy dlho nepremýšľala. Priveľmi ma bolela, zovierala mi hrdlo.

Informácia číslo dva: Tessin zdroj potravy sa údajne nachádzal v južnom Taliansku. Och bože, Tessa… Colinova matka. A milenka. Bola taká stará a mocná, že ani brutálne zlomenie väzov nezastavilo jej hlúpe, chlipné chichotanie. Vnikla do Colinovho života a ovplyvnila ho. Vždy ho vystopovala, keď bol šťastný, aby si vzala to, čo bolo jej: svoje dieťa. Colina Jeremiaha Blackburna, moju veľkú lásku a, ako sa zdalo, môj temný osud. Pri myšlienkach na Colina sa vždy v pozadí objavila i Tessa, ale nemohla som myslieť na Colina ani bez Françoisa, tej mory, čo napádala môjho brata a vyciciavala mu z tela všetku životnú energiu, až Paul ochorel na srdce a takmer zomrel. Tillmann a Gianna ho v poslednej sekunde vrátili naspäť do života.

„Dopekla, veď to predsa musí nejako súvisieť!“ Mykla som sa od strachu, keď som si uvedomila, že som svoje myšlienky nedopatrením vyslovila nahlas – zvolanie, ktoré znelo ako syčanie hada. Napriek viečkam ťažkým ako olovo a pocitu závratu som sa chcela skoncentrovať. Keď už musím rozmýšľať pred svitaním, mala by som to robiť rozumne.

Zastavila som sa pri informácii číslo dva. Tessa. Tessa sa znovu vydala za Colinom, lebo sme boli opäť chvíľu šťastní. Bolo to naozaj šťastie? Alebo sme ju len provokovali? Čo by ju viac nazlostilo? S nepokojom v duši som spomínala na minúty strávené s Colinom v lese s vlkmi, keď François stratil schopnosť lúpiť a Colin sa zbavil jeho jedu. Bola som zaslepená a presvedčená, že prekonám všetky prekážky v boji o naše šťastie a spolu zabijeme Tessu.

„Zabijeme Tessu…“ šepkala som s iróniou v hlase. Zabijeme Tessu? Áno, to bola jediná cesta našej spoločnej budúcnosti. Možno existuje nejaký spôsob zabitia, o ktorom som nevedela, a Colin sľúbil, že raz mi ho prezradí. To mi sľúbil. Len čo odznela eufória z víťazstva nad Françoisom a moje rany sa opäť rozboleli, pomaly som si uvedomila, čo sme si predsavzali.

My, nie ja. Nebola som jediná, kto sa chcel zbaviť Tessy. Aj Tillmann to chcel. Jeho život tiež potemnel. Nielen to – zmenila jeho telo, rýchlejšie dospel, obrala ho o pokojné noci. A keby mal Colin čo i len iskierku rozumu vo svojej tvrdohlavej lebke, takisto by ju chcel zabiť. Za všetkým zlým, čo sa mu prihodilo, je táto kliatba. Dostala ho tentoraz? Dokázal ujsť? Alebo v ňom opäť rozdúchala démona?

Nervózne som si šúchala nohy o seba. Ako vždy pri premýšľaní, od informácie číslo dva som sa ďalej nepohla. Už pri pomyslení na samotné Tessino meno som vnútorne zmeravela. Na jar ju z mojej hlavy na chvíľu vytlačil François. Môjmu bratovi sa vodilo veľmi zle, museli sme ho oslobodiť a pritom neprilákať Tessu, čo sa nám nakoniec podarilo, pretože Colin žil na ostrove a pri našich občasných stretnutiach na pevnine sme spolu neboli veľmi šťastní – nie dlho. Existovali teda dve mory, ktoré bez dovolenia prenikali do mojich snov, z ktorých som sa budila spotená: François, ten slizký, lačný premieňač, ktorý ma nechal takmer zaživa zhniť, keď som ho prichytila pri jeho napadnutí, a Tessa, ktorej zloba mnohonásobne prekonávala tú Françoisovu.

„Porazili sme ho. Porazili sme ho!“ mrmlala som si do päste, ktorej kosti som pri svojom napätí ohlodávala ako králik. „Je možné…“

François nebol mŕtvy, bol len neschopný lúpiť – nemohol viac narobiť žiadnu škodu, čo bol preňho väčší trest ako smrť. Naveky hladný. Inú šancu sme nemali. Pre svoj nižší vek ho Colin nevedel v boji zabiť.

Pri Tesse sme si toto nemohli dovoliť. Colin by vo mne nikdy nedokázal vyvolať toľko zlosti a hnevu, aby sme ju tým otrávili. Tessa bola plná jedu. Okrem toho som nebola ochotná slúžiť ako zdroj hnevu. Zlé pocity sa ma zmocňovali, žiaľ, väčšinou vtedy, keď som sa snažila zotaviť z útrap svojich nezmyselných rešerší. Ako teraz.

Moja radosť z očakávania ospalých slnečných hodín popoludní v záhrade bola aj dnes sebaklamom. A tak to bolo vždy. Prirýchlo sa zmenila na podráždenosť a zlosť, pretože som nedostala to, čo som chcela – nie, čo som potrebovala. Túžila som po lete ako po infúzii zachraňujúcej život, ktorú mi vždy v poslednej chvíli odopreli, pretože sa rozhodli, že aj bez nej môžem ešte nejaký čas vegetovať. Áno, tak som to cítila, hoci som pracovala ako posadnutá – akoby som len vegetovala.

Prestaň takto rozmýšľať, Ellie, vrčala som v duchu na seba. Veď onedlho ma teplo zotaví a potom si ho budem užívať a čerpať novú energiu. Počas nezmyselného premýšľania som pozorovala voľný kúsok modrého neba a pohyb oblakov. O chvíľu zaduje chladný vietor – spoznala som to podľa zúbkovaných okrajov oblakov nado mnou, ktoré teraz žiarili dooranžova. Slnečné okuliare som si posunula na nos a vychutnávala si posledné sekundy slnka, čo mi daruje svoje teplo. Teplo a aspoň ilúziu toho, čo mi sprostredkujú zvuky v ušiach.

Príchod leta bol doteraz len náznakom. Bola som presvedčená, že ten slnečný jarný deň, keď ma Colin vzal na more, aby ma potom nechal napospas vlnám, bol začiatkom veľkej úľavy, po ktorej som celú zimu túžila. Westerwald sa však rozhodol inak. Rozhodol sa pre upršané dni, ustavičný vietor, studené noci a slnku doprial len krátke medzihry, kým pred jeho zubaté lúče nedoputoval ďalší oblak, aby mu nedovolil uvoľniť zamrznutú pôdu. Ešte stále sa zdalo, že mráz je pánom ílovitej zeme našej záhrady.

Aj teraz sa mi ujde len niekoľko pokojných chvíľ. Dosť dobre som poznala frustrujúcu hru svetla a tieňov. Ak sa slnko ukázalo, vietor ustal a na chvíľu som mohla zo seba zhodiť tenšiu deku. Hore na oblohe si vietor nenechal vziať svoju moc a spoľahlivo sa staral o prísun oblakov. Občas som sa musela premáhať, aby som to nebrala osobne.

Dokonca aj mamina, ktorá patrila medzi tých ľudí, pre ktorých zlé počasie znamenalo len iné oblečenie, pred vetrom kapitulovala a kúpila drahú záhradnú súpravu z umelého ratanu odolného proti vplyvom počasia. Nad snehobielymi matracmi – ozdobenými poduškami, ktoré pre syntetické poťahy zasadzovali rany elektrickým prúdom – sa otváral slnečník v tvare mušle, ktorý nás mal chrániť pred vetrom a slnkom. To sa mu veľmi nedarilo, zato nás chránil pred zvedavými pohľadmi susedov a pomáhal mi na chvíľku vytesniť bezútešnú realitu okolo seba, keď ma slnko opustilo a vietor ochladil.

Kým som hľadela na plávajúce oblaky, moje myšlienky ma začali samy od seba opäť preberať a napomínať, aby som sa vzoprela svojmu telu. Najprv som sa chcela zotaviť a popritom som každú sekundu dumala o tom, ako by som mohla spáchať vraždu. Ako vždy, keď ma tá myšlienka prepadla, túžba vyliečiť sa bola čoraz naliehavejšia. Túžila som sa zotaviť. Ticho ležať. Absorbovať slnečné lúče.

Nie. Potrebovala som plán.

Možno však myslieť na plány, keď je človek na pokraji zrútenia? Často som mala pocit, že mám pokožku takú doráňanú, že aj nepatrný pohyb ju môže roztrhnúť na miestach, ktoré sa len teraz zahojili. Zmocňovali sa ma nápory bolesti hlavy netušených rozmerov. Nenávidela som hektiku a akčnosť, hoci som pri svojich rešeršiach nerobila nič iné, len sa strácala v hektickej akčnosti. Mamine prosby, aby som sa aspoň trocha starala o svoju budúcnosť, v posledných týždňoch značne utrpeli na materinskej zhovievavosti. Načo sa zamestnať, keď možno na druhý deň sa toho zamestnania budem musieť vzdať, keď… Áno, keď. Keď, keď, keď. Tak ako často, aj teraz som v duchu preklínala rozdiel medzi časovou štruktúrou môr a nás ľudí. Mali veľmi veľa času pre svoju prekliatu nesmrteľnosť.

Colin mi sľúbil, že ak nájde iný spôsob zabitia, oznámi mi ho. Bežné spôsoby neprichádzali do úvahy. Tessa bola veľmi stará a teda i silná, aby som dovolila Colinovi v dueli nastúpiť proti nej. Nedokázal by nad ňou zvíťaziť. Áno, ten sľub som si vyprosíkala – o tom sme však nesmeli hovoriť. Dúfala som, že svoj sľub splní skôr, než sa mi ruka začne triasť – aby som v nej udržala pištoľ. Pištoľ? Asi sotva, guľka Tessu nezabije. Možno jej treba zabodnúť do srdca kôl ako upírom. To mi pripadalo hlúpe. Alebo jej bude treba nakoniec odseknúť hlavu?

Opäť som si o seba šúchala nohy, ktoré som mala studené i napriek tomu, že som ich mala zamotané do deky. Kôl do srdca a odseknutie hlavy mi pripadali odporné, ale zároveň priveľmi jednoduché. Nie, musí to byť niečo iné. Niečo závažnejšie. A ja si budem môcť urobiť poriadok vo svojich myšlienkach a živote až vtedy, keď to budem vedieť a zistím, kde je ocko a ako to súvisí s morami v Taliansku. Dovtedy budem robiť rešerše a tešiť sa na slnko a dúfať, že mi pokožku nielen opáli, ale aj zocelí, aby som zvládla túto úlohu.

Mamina o mojich cieľoch nevedela nič, ani o tom, čo sa vlastne stalo v Hamburgu. Ani Paul, ani ja sme jej to nedokázali porozprávať, hoci sme si to na začiatku predsavzali. Rozhovor sme ustavične odkladali a nahovárali sme si, že sa najprv zotavíme z útrap boja a cesty za vlkmi, a potom sme zapochybovali, či by mamina zniesla pravdu. Možno sme si to však len nahovárali.

Paul sa hanbil mame priznať, že sa medzičasom stal teplým, pretože žil s premieňačom (s ktorým si to užíval len tak napoly bez styku), a ja som mala strach, že by ma zavrela doma, keby sa dozvedela, čo všetko mi Colin spravil a že aj tú práve zahojenú zlomeninu ruky má na svedomí on.

Mamina sa však nedala len tak oklamať. Bolo jej jasné, že sa toho stalo viac, ako sme jej povedali. A keďže o ockovi sme stále nič nevedeli, prevzala rolu kvočky a kontrolovala každý môj pohyb. Mojím výsostným územím sa stal počítač, ktorý som zabezpečila viacerými heslami.

Paul sa kontrole šikovne vyhol. Ešte musel v Hamburgu vybaviť niekoľko vecí a už dávno si nenechal kafrať do života. François po sebe zanechal poriadny chaos. Okrem vypratania špinavej pivnice plnej potkanov pod galériou sa Paul musel zbaviť jeho bytu – predajom poveril jedného z mnohých chamtivých žralokov s nehnuteľnosťami. Taktiež sa pokúšal anulovať spoločnú dedičnú zmluvu s Françoisom, čo sa však ukázalo veľmi ťažké. Našťastie pri tom François ako protistrana neprichádzal do úvahy.

Už niekoľko dní po jeho otrávení mojím hnevom, čo zo mňa vycical, Françoisa zatkli, lebo sa vrhal na chodcov na uliciach Hamburgu a snažil sa ich obrať o sny, čo ľudia považovali za obťažovanie a niektorí sa dočasne psychicky zrútili.

Françoisove prechmaty boli nevinné, ale dosť nápadné, aby ho zaradili na okraj spoločnosti a zavreli na psychiatriu, kde sa pravdepodobne ukázal ako veľmi odolný proti váliu. Mohli ho však zavrieť na samotku, kde nebude turistom prístavného mesta naháňať strach.

Paul prenechal správu Françoisovho majetku advokátom, pretože mal dosť starostí so svojimi vecami, z ktorých si sotva niečo nechá – dokonca ani svoje milované biele porsche 911, s ktorým som sa vtedy trmácala za Colinom na Sylt. Všetko, čo malo niečo spoločné s Françoisom, sa mu zdalo pošpinené. Skrátka a dobre, veľmi ťažko by sme mame dokázali vysvetliť, prečo sa Paul zrazu vzdal galérie a svojho bytu a celý svoj predchádzajúci život hodil za hlavu. Ešte menej by chápala, prečo sa so svojou malou sestrou vrátil domov taký dokaličený. Moje zranenia a zlomený prst boli neprehliadnuteľné a Paul bol celý strhaný. Dúfala som, že všetky jeho boliestky, dokonca aj poškodenie srdca zmiznú, keď sa vymaní z Françoisových pazúrov. Mýlila som sa. Mal problémy, ktoré postihovali mužov stredného veku, nie dvadsaťročných. Mame sa zdalo podozrivé, že som celé noci trávila na internete a potom som sa popoludní, bledá a s kruhmi pod očami, vyhrievala na slnečnom miestečku a každú väčšiu úlohu som odmietala so slovami, že si musím trochu odpočinúť.

Tak ako teraz, v čase radosti z očakávania, že vietor nabral novú silu, aby slnko nado mnou oslobodil spod obrovských bielych vatovitých oblakov. Pomaly som vydýchla. Vzácny okamih pokoja. Musím sa vyliečiť. Vyliečiť, aby som mohla myslieť a ďalej pracovať. Aby som sa dostala k informácii číslo tri a pohľadala červenú niť… potrebujeme červenú niť…

„Ellie! Ellie?“

Slnko svietilo, ale môj pokoj bol preč. Zničilo ho mamino volanie. Schúlila som sa do klbka a tesne sa pritisla o oblúk mušle, aby som bola pre zvyšok sveta neviditeľná. Nemalo to však zmysel. Mamina vedela, kde som. Už som počula jej kroky.

Zahryzla som si do spodnej pery, aby som nevybuchla a nič jej nevyčítala. Veď ma nechala celú hodinu odpočívať, hoci ona plela burinu a zišla by sa jej pomoc. Jednu hodinu, počas ktorej sa slnko ukázalo asi tak na desať minút – ale za to mama nemohla.

„Ellie, toto by si si mala pozrieť.“

Stonajúc som si vytiahla štuple z uší.

„Čo?“ vyštekla som podráždene a spomenula som si v déjà vu na ten tiesnivý moment pred rokom, keď ma ocko vyzval, aby som susedom poroznášala pozvánky na uvítací večierok. Vtedy som reagovala podobne a tiež som mala pocit, že ma obťažujú. V ten chladný májový večer som však bola ešte šťastná, vtedy sa všetko iba začínalo. Ocko bol s nami, spoznala som Colina a zamilovala som sa doňho, vtedy bolo ešte všetko možné…

Colin? V bruchu mi zahrmelo. „Toto by si si mala pozrieť,“ povedala mama a znelo to dôležito. Nie tak, ako keď myslí na ocka. Nie tak, akoby sa ocko vrátil, vtedy by zvolila iné slová.

Žeby Colin…? Neodvážila som sa dokončiť svoju myšlienku, pretože srdce mi pulzovalo už len synkopicky, namiesto toho, aby bilo v rozumnom rytme. Poháňal ma nevysvetliteľný impulz. Striasla som zo seba obe deky, aby mi nič nebránilo v behu, ak by sa moje tušenie potvrdilo.

Mamine slová nezneli len významne, ale aj skepticky – a k môjmu vzťahu s Colinom bola od udalostí v zime tak nastavená. Áno, možno prišiel Colin a chcela ma na to pripraviť, ale bola som už dosť silná a pripravená? Vedela by som sa mu pozrieť do očí?

„Čo si mám pozrieť?“ opätovne som sa spýtala mamy, pretože mi neodpovedala. Vstala som a vkĺzla do topánok. Tmavé okuliare som si nechala, hoci slnko sa práve skrylo za oblak. Mala som pocit, že čierne sklá odo mňa odrazia všetko skutočné, pravdivé a nevyhnutné. Že mi zabezpečia náskok, ak sa moje najdivšie predstavy a obavy naplnia.

„Poď so mnou.“ Mamina sa obrátila a svižne vybehla po kamenných schodoch našej zimnej záhrady, aby si to namierila do ockovej pracovne, odkiaľ sme mali pekný výhľad na náš dvor. Takmer som nedýchala, keď som zodvihla viečka a pozerala nadol. Zlosť a trpké sklamanie mi okamžite priškrtili hrdlo a na moment ma tak premohli, že by som najradšej ako pubertiačka ušla do svojej izby a hodila sa na posteľ. Mame neušlo, že mi krv, horúca ako láva, zaliala tvár a pery sa mi triasli. Prekrížila som si ruky na prsiach – v póze, ktorú v poslednom čase čoraz častejšie zaujímala mama, keď sa necítila dosť silná na to, aby zvládla moju a bratovu tvrdohlavosť. Napriek tomu sa môj povzdych pretlačil cez hrdlo, keď som od sklamania zvesila plecia. Prečo, dopekla, som bola sklamaná, keď som si ešte pred chvíľou myslela, že je priskoro na stretnutie? Prečo je vlastne priskoro? Veď som po Colinovi túžila. Čo sem zase nepasovalo? Bola to skutočnosť, že sa stretneme, aby sme spáchali vraždu? Bola to vražda démona, ktorý nás chcel zničiť a ktorý spochybnil celé naše bytie. Musíme to urobiť! Bola som presvedčená, že pri opätovnom stretnutí ma Tessa spozoruje. Druhý raz by som sa totiž z toho nedostala. Do úvahy prichádzali len dva varianty: buď ma premení, alebo ma zabije. Vedela som si predstaviť, že by jej na to stačil jeden jediný pohľad. Možno dokonca myšlienka. Pri Françoisovi som mala problém rozhodovať o smrti inej bytosti. Pri Tesse mi neostávala iná možnosť. Ona by zabila každého, kto by sa jej postavil do cesty – nielen mňa, celú moju rodinu.

Len Tillmanna by čakal iný osud – jeho by nikdy nezabila. Premenila by ho na moru. Možno by to bolo dokonca tak, ako v mojich snoch. Tessa by Tillmanna nielen premenila, ale poštvala by ho, aby na mňa poľoval a napadol ma. Môj najlepší kamarát by sa stal mojím nepriateľom. O pravdivom obsahu týchto snov som nikdy nepochybovala. Vedela som, že nie sú výplodom mojej fantázie, ale varovaním. Pravdepodobne to vedel aj Tillmann.

Nahnevali sme ju. Prvý raz sa jej Colin nepodrobil a neopustil dievča, ktoré miloval. Bojoval proti nej a vrátil sa ku mne. A hoci sme obaja cítili, že opäť zachytila Colinovu stopu, ešte raz sme sa jej stratili, kým Colin odišiel na more. Tessa musela peniť od zlosti a túžby po pomste. Tretíkrát budeme v nemilosti – iba že by sme ju predbehli.

Colina som nepotrebovala len na zabitie Tessy. Potrebovala som ho aj na to, aby mi pomohol nájsť ocka.

Potrebovala som ho aj pre seba. Pre svoju dušu. Opäť som nedokázala potlačiť povzdych, pretože do mojej túžby sa vmiešal nepokoj a strach. Sama sebe som bola hádankou.

„Poznáš ju?“ chcela vedieť mama a tvárila sa, akoby si prívaly mojich citov vôbec nevšimla.

„Áno,“ odvetila som. Teraz som znateľne znervóznela. Prepadla ma nálada, ktorá mi bola milšia ako sklamanie a bezradnosť. Okamžite som spoznala Giannu Vespucciovú a jej ošarpané malé autíčko. Netušila som, prečo čupela na dlažbe našej príjazdovej cesty s čelom v dlaniach a vlasmi takmer na zemi. Netušili to ani naši susedia, ktorí túto kurióznu situáciu sledovali spoza záclon. Najneskôr dnes večer bude Giannin príchod patriť medzi najnovšie dedinské klebety – ako všetko, čo sme my Sturmovci robili alebo nerobili. Na stupnici obľúbenosti sme sa nachádzali tesne nad pijanskou majiteľkou poníkov, ktorá prišla o vodičský preukaz a neskoro večer rámusí vo svojom byte a podľa zlých chýrov dokonca mláti svojho muža. Nepijeme ani nerobíme hluk, ale máme otca, ktorý zmizol, a nanajvýš nekonvenčnú matku, ktorá sa sem-tam stretáva na joge s učiteľom biológie a v Bonne sa zapísala na štúdium dejín umenia, hoci by sa už pomaly mala pripravovať na úlohu starej matky. Nestali sme sa členmi streleckého ani miestneho futbalového spolku a v zime odhŕňame sneh len sporadicky. Toto všetko stačilo, aby sme v dedine so 400 dušami upadli do nemilosti a boli odsunutí na okraj spoločnosti. To, že teraz na našej príjazdovej ceste čupela mladá žena s mačacím prepravným boxom a plačúc sa hojdala dopredu a dozadu, len prilialo olej do ohňa.

„To je tvoja kamarátka?“ spýtala sa mama opatrne. Už dávno nepoznala mojich známych. So svojimi niekdajšími kamarátkami som prerušila kontakt. Už sme si nemali čo povedať. Ani s Maike som sa už nestretávala. Ostal mi len Tillmann. Ten bol však momentálne u Paula v Hamburgu a doktor Sand ho liečil z chronickej nespavosti.

Tillmann sa ma opýtal, či nepôjdem s ním, ale bála som sa Speicherstadtu. Nechcela som sa vrátiť tam, kde som sa v smrteľnom strachu zvíjala na zemi, dokopaná a ponížená vlastným priateľom. Neodmietla som hneď – možno by mi doktor Sand pomohol pri mojich rešeršiach – ale potom som sa rozhodla inak. Podľa mňa sa doktor Sand rád ujíma vedenia a okrem toho ma považuje akoby za svoju dcéru. Určite by mi nedovolil vrhnúť sa do takého nebezpečenstva, ako je zabitie mory. Na to sa cítil priveľmi zaviazaný môjmu otcovi. Tak som aj Tillmanna poprosila, aby mu o našich plánoch nič ani len nenaznačil. Napokon, Tillmann mal momentálne aj tak jednu zo svojich samotárskych fáz, keď radšej nehovoril, ako by sa mal o svoje myšlienky podeliť so mnou alebo s iným človekom. Až keď bude mať vo všetkom jasno, začne s epickými učiteľskými prednáškami. S týmto fenoménom som sa už stretla, čo však neznamenalo, že po ňom túžim. Vedela som, že premýšľa, veľa premýšľa, možno práve tak veľa ako ja, ale zdráhal sa nechať ma nahliadnuť do svojej hlavy. Už celé týždne sme uvažovali a rešeršovali každý sám – aký to malo zmysel? Nebolo to efektívne, ale pri pokuse donútiť Tillmanna, aby hovoril, sa ešte viac zaťal. A tak odišiel. Jeho návšteva u doktora Sanda bola dôležitá aj pre mňa. Aj ja som chcela vedieť, čo sa s ním stalo a prečo nevie zaspať.

Popri tom Tillmann pomáhal Paulovi zbaviť sa všetkých starých záväzkov alebo ich speňažiť. Otec mu to napokon dovolil, keď mu Paul vystavil potvrdenie o ‚praxi‘ v galérii.

O to viac som sa čudovala, prečo sa tu Gianna zjavila bez ohlásenia a prečo nebola v Hamburgu. Jej momentálny stav sa nehodil k veselej, vtipnej Gianne, ktorá sa mi prezentovala vo svojich mejloch, ktoré ku mne dorážali vo všetkých možných denných i nočných hodinách, predovšetkým však okolo polnoci a nadránom, a zásobovali ma všemožnými informáciami o ľudových poverách o nočných morách, staropanensky intelektuálnym podpichovaním a linkmi na YouToube. Napriek tomu som jej nepovedala, že čakám na správu od Colina o spôsobe zabitia jednej mory. Chcela som ju zasvätiť až potom, keď to bude aktuálne, keď mi Colin prezradí tú druhú možnosť. Ak to niekedy urobí.

Netrpezlivo som potriasala hlavou, aby som sa opäť rozpamätala na maminu otázku. Chcela vedieť, či je Gianna moja kamarátka, a ja som dlhé minúty namiesto odpovede premýšľala. Áno, Gianna bola moja kamarátka, hoci sme sa v mejloch často napádali a občas sme prekročili hranicu slušnosti.

„Je to Paulova priateľka,“ odpovedala som. Chcela som odpútať pozornosť od svojej osoby.

„Aha,“ povedala mamina a predklonila sa, aby si mohla Giannu lepšie obzrieť. Gianna sa medzitým prestala kývať dopredu a dozadu. Videli sme však len jej zohnutý chrbát a zátylok. Museli ju bolieť kolená.

„Pekná, pravda?“ dodala mama neurčito – odvážna téza, ktorá vzhľadom na Giannine chumáčovité vlasy získala dodatočnú brizanciu.

Pokrčiac plecami som sa obrátila a urobila to, na čo Gianna pravdepodobne už dlho čakala: niekto sa o ňu musí postarať. Na dvore sa ozvalo neutíchajúce strašidelné dvojhlasné mraučanie, ktoré napokon prešlo do žalujúceho ‚jajaijaijai‘. Pán X zbadal zavretého Rufusa a blížil sa k nemu v bojovej póze: na chrbte mal zubatý hrebeň z chlpov, chvost nafúknutý ako kefa na čistenie fliaš, uši sklopené. Ostré biele očné zuby svietili ako vytasené zbrane z jeho čiernej mačacej tváre.

„To je v poriadku, zajko,“ mrmlala som upokojujúco, ale Pán X ma nebral na vedomie. Fučiac nasadil novú áriu, zatiaľ čo mu sliny kvapkali na dlažbu a Rufus škriabal pazúrikmi po plastovom dne prepravného boxu.

Koniec ukážky

Table of Contents

PROLÓG

PHILIA

UN ATTIMO DI PACE

MANIA

EROS

AGAPE