Martin Nesměrák

Každému jeho hřivnu

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Martin Nesměrák, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9859-4 (epub)

ISBN 978-80-243-9860-0 (mobi)

Postavy románu

SICHELBACH

(kterému se později začne zjednodušeně říkat „Žišpachy“)

Adalrik, řečený Odo, pán na lesním dvorci Sichelbach, a jeho blízcí:

Sigibert, jeho otec, který pomáhal zrodu nového hradu Landštejna

Anežka, jeho matka

Bernhard, řečený Benno, jeho bratr

Johana z Rancířova, Odova žena

LANDŠTEJN

(včetně původního „Landštejna“, dnes Pomezí, resp. Markl)

Hartleb, nový landštejnský kastelán

Evald od Studeného pramene, landštejnský man Kadolt ze Staleku, landštejnský man a jeho stejnojmenný syn

Kuno, řečený Dlouhý, landštejnský man a jeho dvě dcery, Bertrada a Adelinda Markvart ze statku pod Dubovou horou, landštejnský man

Matěj od Studnice, landštejnský man

Arnulf od Marksteinu, landštejnský man

Kristián, Blažej, Lotar a Ješek, landštejnští družiníci

Rothbert z Birkenbergu, nový kastelán na hradě Pomezí

Vavřinec, hradní písař

Bořek, jeho šikovný pomocník

KRÁLOVŠTÍ ÚŘEDNÍCI

Zdeslav, zastupující královský justiciár

Hrut ze Slatiny, služebník moravského zeměpána

Vikard, oddaný Hrutův pobočník

MORAVSKÝ BÍTOV A JEMNICE

Petr, velmož a správce bítovské provincie

Valram, královský villik v Jemnici

OSTATNÍ

Pippo a Dido, uprchlíci skrývající se v lesích Jurek, řečený Špýmař, nebezpečný chlapík pro každou práci

Ulfhilda, vědma a léčitelka z Vlčí hory

HRAD KAMEGG

Laurentius, písař a správce hradní kanceláře Dittrich z Arnsteinu, kastelán hradu Kumpold, jeho služebník a posel

Edelfred z Kaje, pán hradu Kamegg

Předehra

Laurentius tiše vstoupil do komnaty a opatrně za sebou zavřel dveře. Počasí bylo nevlídné a sychravé a to poslední, co mohl potřebovat, byla zima, kterou by si vpustil do místnosti. Na ohřívací pánvi žhnulo dřevěné uhlí a vydávalo iluzi tepla. Laurentius si promnul nad sálavým teplem prokřehlé ruce a přemístil se k psacímu stolu. Usadil se do dřevěného křesla a pečlivě si zabalil boky i nohy do teplého pláště. Tohle roční období si tedy rozhodně neoblíbil.

Čekala ho hromada práce na vyúčtování příjmů hradních nájemců, ale všudypřítomný chlad mu bránil, aby pro práci našel to správné rozpoložení.

Laurentius byl správcem kanceláře hradu Kamegg a jednou z jeho stěžejních povinností byla evidence peněžních příjmů a výdajů. Platy nájemců, cla vybíraná dole u řeky na obchodní stezce, mýta placená při přechodu řeky a oproti tomu výdaje za nákupy pro hradní kuchyni, výplaty služného členům hradní posádky a všechny podobné nesmysly, ať již rutinní, anebo mimořádné.

Kamegg, pevný hrad na rakouském pomezí, patřil pánům z Kaje, kteří velmi dbali na zdárný stav jeho účetnictví. Jako svého zástupce a kastelána hradu Kamegg si vybrali pana Dittricha z Arnsteinu, nerudného a žlučovitého vytáhlého chlapíka s ocelově modrýma očima, který byl až otravný svojí úpornou snahou dohlédnout na hladký chod hradní kanceláře.

Laurentius mu byl povinován úctou, po straně se ovšem svému nadřízenému poškleboval. Pan Dittrich totiž nebyl přílišný kamarád s psaným slovem. Jinými slovy, neuměl příliš číst, a psát už teprve ne. A to je potom docela velká potíž, pokud má takový člověk zkontrolovat úřední písemnosti. Dittrich se tedy omezil na prohlídku pečetí a ostatní věci si nechal od Laurentia vždy zevrubně vysvětlit. Při tom se naučil používat několik rádoby moudrých frází, které měly vzbudit zdání, že probírané problematice dostatečně rozumí. To ovšem Laurentius velmi brzy prokoukl a potají se mu smál do hrsti. On sám byl v tomto ohledu pravým opakem svého pána. Uměl číst i psát, a to hned v několika jazycích. Česky, německy i latinsky. Jeho latina byla sice bídná, ale pro běžnou potřebu jeho povolání bohatě stačila. Jeho obrovskou výhodou bylo, že se velice snadno učil nové věci. Stačilo mu jen ukázat nebo naznačit, a on si velmi záhy věděl rady sám.

Co ale bylo jeho největší devizou, byla znalost počtů.

Počítání, nebo jak on sám rád hrdě říkal „aritmetika“, bylo umění, které ovládali jenom nemnozí. Samozřejmě, jednoduché počty, jako například spočítat zvířata ve stádu, uměl každý ovčák a používal k tomu všelijaké pomůcky. Jiná věc ale byla sečíst dlouhé řady čísel a nesplést se. A pak od získaného součtu odečíst jiné číslo a výsledek ještě správně rozdělit, aby se bezchybně stanovil díl, který náležel vrchnosti, a zbytek, který zůstával na Kameggu.

Laurentius používal abakus a uměl s ním velmi obratně zacházet. Dobře věděl, že lidé jako pan Dittrich nemají dostatek schopností, aby alespoň vzdáleně pochopili, jak takové věci správně fungují. Laurentius byl oprávněně pyšný na svoji kvalifikaci a byl si téměř jistý, že pokud by on na Kameggu nebyl, nedá vyúčtování nikdo jiný dohromady.

Pokud on by tady nebyl…

To je ta kardinální otázka, pomyslel si kysele. Co by bylo, kdyby on tady nebyl… A vzápětí mu do hlavy naskočila neodbytná myšlenka, jestli není základní chybou, že tady pořád ještě je. Že pořád ještě vězí v téhle zastrčené díře. Že sem vůbec kdy měl chuť vlézt a že už dávno někam neutekl…

Jenže věci nebyly tak jednoduché.

Laurentius pocházel z malé osady v těsné blízkosti královského města Znojma. Jako mladší sourozenec nemohl počítat s tím, že by po otci zdědil hospodářství, a tak si musel hledat obživu jinde. Nejprve zkusil štěstí v klášteře v Louce, ale brzy pochopil, že mnichem být nechce. Přesto ale zpětně uznával, že tam se naučil úplně nejvíc. V klášteře brzy rozeznali jeho talent a nechali ho, aby pomáhal v kanceláři a při tom se učil. To naplnil bezezbytku. Loucký klášter měl spoustu donací od štědrých dárců a se správou majetku bylo spojeno velké množství všelijakých operací. Laurentius je brzy zvládl, a to k velké spokojenosti představeného kláštera. Přesto nakonec pohrdl jistotou klášterního živobytí a při první vhodné příležitosti odešel.

Na Moravě nicméně kupodivu nezůstal, ale zamířil přes hranice do Rakous. Dobře věděl, že na obou stranách hranice najde snadno práci odpovídající jeho schopnostem, ale na jižní straně očekával přece jenom lepší podmínky. A to nejenom finanční.

V Čechách i na Moravě se sice po mnoha desítkách let bratrovražedných válek mezi údělnými knížaty a pražskými zeměpány začínalo hojně stavět, ale vše bylo dosud syrové a neurovnané. Začala se pomalu zakládat královská města, k jejichž obživě se vysazovaly nové vesnice, a v pomezním hvozdu mezi Čechami a Moravou prospektoři otevírali na mnoha místech těžbu kovů. To všechno představovalo vítaný rozvoj podnikání a množství rozličných příležitostí. A s tím byla těsně svázána i potřeba přehledné evidence příjmů, výdajů a podílů. Pro člověka, který vládl písmem a počtářským uměním, hotový ráj!

Laurentius tohle všechno dobře věděl. Jenže i přesto šel na jih. V Rakousích totiž tohle všechno už dávno bylo a bylo to dobře zavedené. Takže se daly očekávat i lepší podmínky.

Nakonec se dohodl na službě tady v Kameggu. Místo mu bylo vcelku sympatické, hrad nebyl ani velký, ani příliš malý, lidé přívětiví. Jméno hradu mu vzdáleně připomínalo slovo „kamýk“, které se v jeho domovině používalo pro skalnatá či opevněná místa.

Podmínky si dohodl příznivé, alespoň soudě podle slibů, kterých se mu hojně dostalo. Bohužel, přislíbeno bylo pěkně, skutečnost ale poněkud zaostávala.

Laurentius tiše doufal, že se mu podaří vydělat dostatek prostředků, aby si mohl zakoupit nějaký dvorec nebo pěkné hospodářství. Také se velmi opatrně poptával po nějakém lénu, které by si mohl vysloužit. Jeho nadřízený, pan Dittrich, se mu ale vysmál. Sice zdvořile, ale přece jenom vysmál. Trpělivě mu vysvětlil, že Kamegg nemá hradní manský obvod, protože se od tohoto typu služby již ustupuje. Jde prý hlavně o to, že sedláci, kteří by jako služební mani drželi v katastru svá pole, by se přednostně starali o svá hospodářství a službu ve zbrani by zanedbávali. Navíc, samozřejmě, by to mělo negativní vliv na jejich válečnickou zdatnost. Proto se v poslední době hradní pán orientuje výhradě na vojáky sloužící za žold, kteří jsou zdatní profesionálové a kromě toho jsou kdykoli snadno nahraditelní.

Pro sedláky, tedy bývalé many, to pochopitelně mělo ten důsledek, že si držbu půdy nemohli odpracovat službou, ale museli platit nájem. V naturáliích, anebo v penězích. To nebylo příliš pohodlné, a v obdobích neúrody mnoho sedláků utíkalo z půdy.

Laurentius se tedy musel chtě nechtě smířit s tím, že si na případné vlastní hospodářství musí během let našetřit. To samo o sobě by problém nebyl. Pokud by mince, kterými se platilo, zůstávaly stejně kvalitní. Bohužel oblíbenou praxí zeměpánů té doby bylo znehodnocování peněz. Mince byly čas od času staženy z oběhu, roztaveny a znovu vyraženy, kupodivu vždy s nižším obsahem cenného kovu. Peníze tedy postupně ztrácely kupní sílu, a nemělo tedy valnou cenu je ukládat, jak si Laurentius kysele uvědomil.

Když se mladý rakouský vévoda Fridrich Bojovný dostal do vleklých rozmíšek se svými sousedy na všech stranách, začaly se výplaty služného opožďovat, až se zastavily nadobro. Laurentius sice nestrádal, protože jídlo, pití a ubytování měl na hradě k dispozici zcela zdarma a v dostatečné kvalitě, ale narůstající pohledávka mu dělala těžkou hlavu. Uháněl kastelána s železnou pravidelností, ale ten jen krčil rameny. Ani kastelán sám totiž služné nedostával, ale v jeho případě byla situace přece jenom poněkud jiná. On sám byl leníkem majitele hradu a vyplácené služné tvořilo jenom marginální část jeho příjmů. Většinu svého úvazku totiž sloužil bezúplatně, proti propůjčení léna. A jeho vlastní hospodářství bylo ekonomicky aktivní a peníze mu vynášelo.

Laurentius měl rovněž neodbytný dojem, že panstvo mu zadržuje peníze víceméně schválně, protože předpokládá, že on stejně nikam neuteče. Vychází nejspíš z předpokladu, že písař ani nemá, kam by rozumně odešel. Že nejpravděpodobněji utekl z Moravy za podezřelých okolností a má hodně dobré důvody, proč se tam nevracet.

To přivedlo Laurentia k hořké domněnce, že si ho jeho představení nepovažují tak, jak by měli. A pozvolna v něm klíčila myšlenka, že by nebylo od věci dát jim pořádně za vyučenou. Až po něm budou dávat dohromady hospodářské soupisy, budou se slzou v oku vzpomínat, jak báječné to bylo, když vše spolehlivě zaštiťoval on, Laurentius!

Ozvalo se zaklepání na dveře a vstoupil chlapík v jezdeckém oděvu. Mlčky kývl na Laurentia a položil na stůl černou koženou brašnu. Těžké žuchnutí probralo Laurentia z letargie. Letmo brašnu otevřel a zkontroloval obsah. Kývnutím zásilku přijal.

Z přihrádky vydoloval listinu se sloupcem několika navzájem velmi podobných záznamů, zatímco příchozí se vytasil s obdobným dokumentem. Oba muži si potom vzájemně potvrdili otisky pečetí předání zásilky, jezdec přikývl a beze slova opustil komnatu. Laurentius vrátil svůj pergamen do přihrádky a brašnu vložil do okované truhly za svými zády. Poté ji pečlivě uzamkl.

Zítra si pro brašnu přijde Kumpold, Dittrichův poskok. Převzetí potvrdí na stejném pergamenu, a tím bude věc vyřízena. Pečetěmi bude dáno, že Laurentius zásilku převzal a tak, jak byla, ji zase předal. A nic neodebral…

Nic neodebral? Laurentius se zarazil. To z toho přece nijak nevyplývá! Jeho smysl pro detail dokonce volal, že celá evidence příjmu a výdeje je úplně na nic, protože se může týkat jenom té brašny samotné, ale nikoli obsahu, protože ten se nikde nezmiňuje. Laurentius o tom nikdy do hloubky nepřemýšlel, ale teď se mu udělalo nevolno. Kdyby ho někdo náhodou obvinil, že v brašně něco chybí, neměl by v ruce nic, čím by toto tvrzení vyvrátil.

Brašna totiž neskrývala jen tak něco.

Byly v ní slitky surového stříbra, vážené po hřivnách, a nějaká listina. Laurentius podobných zásilek již přijal a předal několik a vždy to proběhlo naprosto hladce. Podle váhy brašny soudě, bylo množství stříbra stále stejné. Možná byla stejná dokonce i ta brašna. Vloženou listinu Laurentius nikdy nezkoumal. Jednoduše ho to nenapadlo…

Ostatně o celé transakci chtěl vždycky vědět co možná nejméně. Měl ji na starosti Kumpold, což byl nepříjemný a možná i nebezpečný chlapík, který rozhodně neměl rád dotěrné vyptávání. Laurentius měl jenom jedinou úlohu. Převzít od posla, potvrdit přijetí, protože měl přístup k pečeti, a předat Kumpoldovi. Nic víc, nic míň. Až dnes mu problesklo hlavou, proč vlastně se cenný obsah brašny pro kontrolu nepřevažuje…

Kumpold pak stříbro někam vozil. Pokaždé se ztratil na několik dnů. Kam jezdil, to nikdo nevěděl. A Laurentius se nikdy neptal.

Ale pochybovačná myšlenka se již zahnízdila a vrtala mu hlavou. Co kdyby si tak kousek stříbra odloupl? Pokud zásilku nepřevážili, jak by se dalo zjistit, že kousek chybí? A pokud ano, jak by se dalo dokázat, že ten chybějící kousek zmizel právě v jeho kanceláři? Vždyť přece i jezdec mohl přikrádat, nebo snad ne? Kdo dnes nekrade? Kdo nekrade, hoď po mně kamenem… Ne, takhle to není, říká se to jinak…

Laurentius přemýšlel, až se mu z hlavy kouřilo. Alespoň obrazně. Promýšlel různé kombinace, co a jak a co by kdyby a co by už ne. Co když brašnu zvážili těsně před tím, než jezdec vstoupil do jeho kanceláře, a pak ji zváží, hned jak ji Kumpold odnese? To by okamžitě věděli, kolik uhodilo. Ale proč by takovou věc proboha dělali? Laurentius se v tom úplně ztrácel. Že by chtěli prověřit jeho poctivost? To je přece jediné vysvětlení, proč by postupovali právě takhle. Ale proč by jeho poctivost chtěli prověřovat? Kdo mu přestal věřit? Vždyť Laurentius nikdy nic neukradl. Tak proč?

Že by ho testovali, aby mu později svěřili k vyřízení něco delikátního? To by snad šlo, ale proč by mu potom zadržovali služné?

Celé je to nějaká podivnost, rozumoval rozvážně Laurentius.

Například nevěděl, kde by na hradě hledal nějaké váhy. Věděl o jedněch v kuchyni, ale tam by Kumpold určitě vážit nešel. Akce s brašnou probíhala vždycky bez větší pozornosti osádky hradu. Pokud by Kumpold opakovaně chodil brašnu převažovat do kuchyně, vzbudil by zbytečně zvědavost osazenstva kuchyně. A to se Laurentiovi nepozdávalo.

Kdyby aspoň věděl s jistotou, že stříbro patří pánům z Kaje. Pak by si právem mohl vzít, co mu jsou dlužni, a potichu zmizet. Nikdo by mu to nemohl mít za zlé. Jenže co říká selský rozum, je vzdálené liteře zákona, přemítal otráveně Laurentius. Kdyby ho dostali, byl by s ním konec.

Ostré zaklepání na dveře, a do místnosti vstoupil Kumpold. Tys mi tady chyběl, pomyslel si Laurentius mrzutě. My o vlku a vlk v komoře!

„Prý už to přivezli?“ zajímal se Kumpold. „Mimořádně o den dřív?“

„Jo,“ zabručel Laurentius. „Byl tu před malou chvilkou.“

„Potvrdil jsi převzetí?“

„Jako pokaždé. To se hodí, že jsi tady. Jdeš si to převzít?“ zeptal se Laurentius s nadějí v hlase a začal hledat v listinách v přihrádce.

„Dnes na to nemám čas,“ zavrtěl Kumpold hlavou.

„Dneska mám ještě nějaké řízení a vrátím se až zítra na oběd. Zítra odpoledne by měla dorazit sama vrchnost z Kaje. Dáš mi to až zítra. Zítra mi to protokolárně předáš.“

„Tak dobře,“ mávl rukou Laurentius za Kumpoldovými zády. Ozbrojenec za sebou práskl dveřmi a zmizel. Protokolárně předáš, ušklíbl se Laurentius. To je mi ale slovník, ten se k tomu pitomci vůbec nehodí, bručel si pro sebe. Protokolárně předáš? S úlekem se narovnal v křesle. Co to znamená, u všech všudy?

Mozkové závity se mu roztočily, až ho zabolela hlava. Defilé možností se mu v mysli rozběhlo na všechny strany. Co to může všechno znamenat? A co když to neznamená vůbec nic?

Posel prostě přijel o den dřív… Laurentius marně pátral, jestli už se to někdy stalo. Asi ne. Nevzpomínal si… Obvykle to proběhlo tak, že posel předal zásilku a po chvíli se objevil Kumpold. Převzal ji, odnesl si ji do svojí ložnice a hned zrána odjel. A tak to bylo měsíc co měsíc…

Ano, vlastně to bylo vždycky jednou za měsíc, vybavoval si Laurentius podrobnosti. V tom je právě ta pravidelnost. A dnes mimořádně o den dřív.

A co když…?

Když to Laurentia napadlo, udělalo se mu špatně. Co když je to tak, že celé je to past na něj samotného? Co když posel přijel o den dřív jenom proto, aby Laurentius měl zásilku mimořádně ve své péči celý den? A co když se potom řekne, až se to tedy protokolárně předá, že je stříbra míň než má být? Co by asi tak bylo dál?

Rovnou ho obvinit ze zpronevěry by asi bylo složité, zvláště když nikde není psáno, kolik má zásilka přesně vážit, a on nic takového nepodepsal. Jenže co kdyby se u něho stříbro našlo? To by přece byl jasný důkaz!

Museli by ho ovšem najít přímo u něj anebo u něj v ložnici anebo v kanceláři, aby to mělo nějakou důkazní sílu, rozvažoval Laurentius. Mohlo by se to stát? On sám si byl jistý, že nemá ani ždibíček stříbra, jenže pokud je to skutečně past na něj nastražená, zařídí se to jistojistě tak, že se stříbro někde u něho ve správné chvíli objeví. A zrovna příhodně bude přítomen na vizitaci sám majitel hradu, pan Edelfred z Kaje. Jaká náhoda!

Možná je to celé blbost a já se zbytečně plaším, rozjímal napjatě Laurentius. Jenže celé je to tak podivné a podezřele to do sebe zapadá. Najednou i dlužné služné vypadá úplně jinak. Klidně to může být tak, že mu nezaplatili prostě proto, že se ho chtějí zbavit a jenom čekali na nějakou takovouto příležitost. Když mu dokážou krádež, nebudou mu muset pochopitelně nic doplácet, a zabijí dvě mouchy jednou ranou, pomyslel si hořce Laurentius. A možná zabijí i jeho samotného.

Teď jde o to, vzít rozum do hrsti, rozhodl se Laurentius. A rozvaha se mu hned vrátila. Stejně tady chtěl skončit. Takže tohle je možná ta kýžená správná příležitost. Pokud tedy ne ta úplně poslední.

Napadlo ho, že by mohl pečlivě prohledat svůj příbytek, jestli tam není stříbro ukryté. A stejně tak i kancelář. Pak to ale zavrhl jako zbytečné. Pokud se skutečně jedná o úklad, vloží mu stříbro pod matraci až těsně před vlastní prohlídkou. Příležitostí budou mít habaděj. On sám se bude muset osobně zúčastnit přivítání hradního pána a i pak se sotva bude moct někam vytratit. A i kdyby, nemůže mít oči všude. Šikovný člověk bude mít spoustu času na to, aby vklouzl do jeho ložnice nebo do kanceláře a někde tam zastrčil kousek stříbra, který pak bude s velkou slávou objeven.

Laurentius začal mít plné zuby tohoto místa, tohoto provinčního hradu, tohoto pracovního poslání. Už se začínal těšit, jak ho nechá za zády. Jenom se ve zdraví dostat za bránu, o to teď hlavně šlo. Pak už to bude dobré. Za normálních okolností by neměl být problém s jeho výjezdem. Dost často měl všelijaká vyřizování mimo hrad, takže vyjížděl ven a strážní v bráně ho dobře znali. Jsou ale tohle normální okolnosti? Bůh suď! Doufal, že Kumpold je opravdu mimo hrad a že to není jenom nějaká hloupá hra na kočku a myš. A že Kumpold nedal nějaké speciální instrukce strážím v bráně.

Laurentius vyšel z kanceláře a pečlivě ji zamkl. Nádvoří hradu Kamegg bylo pusté, všichni se hřáli někde v teple. Na studené bledé obloze svítil srpek couvajícího měsíce. Laurentius se zimomřivě zachumlal do pláště a svižně zamířil ke své komnatě.

Hned zrána Laurentius vstal a vypravil se na cestu. Sbalil si jenom nejnutnější věci, aby nebudil zbytečnou pozornost. Především váček se svými úsporami. V kanceláři vyzvedl z truhlice koženou brašnu se stříbrem a poté truhlici i kancelář pečlivě zamkl.

Ve stáji osedlal koně a brašnu řemenem pevně připoutal k sedlu. Tlumenému kovovému zvuku nebylo možno do poslední chvíle zabránit, ale on spoléhal na to, že jej přehluší hlomození kovových částí postroje a klapání podkov.

Ze stájníků mu nikdo nevěnoval pozornost, všichni již byli v pilné práci při úklidu stájí před dnešní očekávanou vizitací.

Na nádvoří halasily pomocnice z kuchyně, rachotily s nádobami, ve kterých donášely vodu do kotlů a v jiných naopak vynášely zbytky z přípravy jídel do odpadové jámy.

Laurentius spoléhal na zmatek, který u brány způsobují dodavatelé, kteří hrad zásobují potravinami a jejichž povozy musejí strážní pečlivě prohledat při příjezdu i při odjezdu. Na nádvoří již probíhala horečná vykládka několika vozů. Hradní majordomus kontroloval kvalitu přiváženého zboží, hlasitě komentoval nedostatky a dohadoval se se sedláky o přiměřené slevě.

Laurentius se s koněm poklidně propletl mezi povozy až k bráně. Strážný mu kývl na pozdrav a dál si ho nevšímal. Svou pozornost spolu se svými kolegy věnoval dalšímu přišedšímu sedlákovi, aby pozorně prohlédl jeho vůz. Laurentius neurčitě kývl v odpověď, vyšvihl se na koně a volným krokem zamířil z hradu dolů k řece. Teprve tam nasadil koni ostruhy.

Na rozcestí se rozhodl, že zamíří nejprve na západ. K severu se mu příliš nechtělo, neměl totiž před očekávanými pronásledovateli příliš velký náskok a severní směr bude nejspíš to první, co je napadne.

Laurentiovo zmizení bylo odhaleno po příjezdu pana Edelfreda z Kaje. Hradní pán se podle očekávání hned zkraje zajímal o vyúčtování hradního hospodaření a zasvěcený výklad mu mohl poskytnout právě jenom hradní kancléř. Dotazem u brány obratem zjistili, že písař odjel hned brzy ráno a ještě se nevrátil. Majordomus odemkl hradní kancelář i truhlici rezervními klíči, a okamžitě bylo jasné, kolik uhodilo.

„Prosím za prominutí, můj pane,“ sklonil kastelán Dittrich z Arnsteinu zkroušeně hlavu. „Ale zdá se, že ten zmetek písař opravdu utekl, a to i se stříbrem, které včera přivezli.“

Edelfred zbledl jako plátno a zalapal po dechu: „Jsi si jistý?“

„V komoře má sice nějaké svoje věci, ale to nic neznamená. Mohl je tady schválně nechat, aby nás zmátl. Navíc pokud by necestoval úplně nalehko, mohl by na sebe zbytečně upozornit.“

Edelfred jenom zamračeně zafuněl.

„Pokud skutečně utekl, tak ty věci, co tady nechal, ho mrzet nemusí,“ upozornil je věcně Kumpold. „Ukradené hřivny mají stokrát vyšší cenu.“

„Jak to, že ho stráže pustily?“ zavrčel hradní pán výhrůžně. „Mají přece bránu hlídat, ne? Od čeho tam jinak jsou?“

„Ale oni přece hlídají, můj pane,“ odvětil Dittrich nešťastně. „Plní dobře svoje povinnosti. Jeho odjezd jim přece neunikl. Neměli bohužel žádný rozkaz, aby ho zadrželi. Proč taky? Kancléř měl přece naprostou volnost pohybu a poměrně často měl všelijaké zástoje na našem panství mimo hrad. Jeho výjezd tedy nebudil dojem něčeho neobvyklého.“

„Kdyby ho bývali prohledali, našli by hned stříbro, a bylo by to!“ nedal se Edelfred.

„Jenže oni ho neprohledávali nikdy,“ opáčil klidně Dittrich. „Tak proč by to měli udělat právě dnes?“

„Každopádně je to nepříjemná situace,“ zahučel naštvaně Edelfred. „Musíme hned zajistit náhradní zásilku.“

„Ano, pane, zařídím to!“ slíbil Kumpold a měl se k odchodu.

„Počkej ještě,“ zadržel ho Edelfred. „Musíme taky najít toho uprchlíka. To taky rozhodně nepočká.“

„Ano, pane,“ přikývl kastelán, „hned vydám příslušné příkazy.“

„Jak se to mohlo stát?“ zeptal se Edelfred nespokojeně. „Měl jsem za to, že tady máme spolehlivé lidi.“

„Laurentius tu pracuje,“ řekl Dittrich, ale hned se zarazil, „tedy vlastně pracoval několik let a byl vždycky naprosto spolehlivý. Něco takového by mne ani ve snu nenapadlo.“

„Možná jsme ho trošku podcenili,“ nadhodil opatrně Kumpold. „Ale i já mohu potvrdit, že se choval vždycky zcela loajálně.“

„To přece zrádce dělá ze začátku vždycky,“ ušklíbl se Edelfred ironicky. „Jinak by se mu nepodařilo získat si důvěru těch, které má potom zradit, ne? Co když sem byl nasazený od našich severních sousedů? Co si myslíte o takové možnosti?“

Konec ukázky

Table of Contents

Postavy románu

Předehra