Nina George

Světla jihu

Originální název: Südlichter

Vydáno v Knaur Verlag München, 2019

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2019 by Knaur Verlag

All rights reserved.

Originally published as Südlichter,

by Droemer Knaur, München, Germany.

Translation © Dagmar Hoangová, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9855-6 (epub)

ISBN 978-80-243-9856-3 (mobi)

Světla jihu byla poslední kniha, kterou ve světovém bestselleru Levandulový pokoj četl Jean Perdu spolu se svou velkou láskou Manon, než jednoho rána beze slova zmizela.

Všechno souvisí se vším, říká láska.

Já vím, říká smrt.

Je to strašně nelogické, říká logika.

Olivovník si o tom všem myslí své…

1

Láska a dívka

Kolébka Marie-Jeanne stála pod olivovníkem s rozložitou korunou. Někteří lidé o něm říkali, že je starší než osm set let, strom to ale ani nepotvrdil, ani nepopřel (v jeho stáří se už o věku nemluví).

Marie-Jeanne se skvěle bavila stříbrným šustěním listí, které se smálo v ranním pontiaském vánku. Šlo o nyonský fenomén, zbytek magie v údajně nemagickém století. Vítr byl klidný dech čtyř horských hřbetů, Essaillon, Garde Grosse, Saint-Jaume a Vaux, které ochranitelsky obklopovaly Nyons. Hory, které ráno vydechnou a osvěží údolí podél řeky Aigues bylinnými vůněmi a chladem horských nocí. Vždy ve stejnou dobu a jen na půl hodiny. A večer po západu slunce se zase nadechnou. Pak se zdá být vítr z Calanques a slaných zálivů vzdáleného moře vyčerpán, studený proud vzduchu rozvoní levanduli a divokou mátu a zbaví den žhavého vedra.

Z kuchyně – životního prostoru, jaký měly všechny malé kamenné domky na horských svazích Drôme Provençale, místa k vaření, mluvení, mlčení, rození a čekání na konec – viděla babička Aimée při přecházení mezi sporákem s hořícím dřevem a stolem Mariinu kolébku. Aimée naskládala do hodně používané, vroubkované koláčové formy plátky brambor, černé olivy, lilek a čerstvý růžový česnek, polila vše hedvábně jemným olivovým olejem barvy sena a vyndala z kameninové mísy malý bílý kozí sýr zakoupený ve fromagerii. Potom rozemnula v prstech suchý, divoký tymián mírně vonící po citronech, který natrhala v předvečer. Na okenním parapetu chladila v hrnci mléko. Brzy bude čas. Marie-Jeanne dokázala být velice energická, když se její babička zpozdila s obědem.

Pokaždé, když se Aiméin vrásčitý obličej otočil k vnučce, zmizelo z něj pracovní soustředění a tvrdé vrásky nabraly mladicky něžné rysy.

Starý, hrdý olivovník zpíval dál svůj šanson pro dívku ležící pod ním, tajemnou píseň cikád, tvoje světlo mě rozezpívává, lechtal její nos a tváře hrou světla a stínu a bavil se prstíčky, které sahaly po dýchajícím pontiaském větříku, a koulejícím se, klokotavým, měkkým smíchem vycházejícím ze středu maličkého bříška.

Marie-Jeanne. Aimée.

Byly jedna pro druhou celým světem. Aimée pro Marie-Jeanne a Marie-Jeanne pro Aimée.

Láska.

Pohlédla jsem na ni, na Aimée, které jsem se naposledy dotkla před mnoha lety, ona mě ale neviděla. Žádný člověk mě nemůže vidět, i když neexistuje nikdo, kdo by mě neznal.

Jsem to, čemu se říká láska.

Kdysi jsem navštívila babičku Marie-Jeanne Aimée Claudelovou. Nebylo jí tehdy ještě ani třináct. Bylo také léto, léto roku 1911. Život se odehrával venku. Panovalo spalující vedro, celé týdny, v téhle zemi. Večerní hodiny, na konci pracovních povinností začínajících před východem slunce, sestávaly ze sladké bezcílnosti.

Měkké bylo to léto, naplněné šepotem a melodiemi. Listoví olivovníků zpívalo, kobylky a cvrčci stříbrně cvrkali, ach, a to měkké padání fíků v noci! Celé léto rozpálená kůže. Úžasné.

Kolika lidem jsem toho léta naložila své břímě! A jak těžko je o několik let později nesli. Jak těžko.

Netrvalo dlouho a Aimée se zamilovala do chlapce, který zpíval písně při práci v otcově kůlně, pak se stal vojákem, v první světové válce dospěl v muže a uplynulo mnoho, mnoho let, než se zase vrátil domů. A když se konečně objevil, nějak to, co jako hoch míval, kamsi nenávratně zmizelo. Všechny písně, všechny barvy. V nitru to ale hlasitě burácelo. A Aimée vyhrabávala jeho zasypané bytí po celý svůj další život. V nocích, kdy křičel a ona mu potichu zpívala, v nocích, kdy pil a Aimée rozjasňovala otupělost jeho pohledu trpělivostí a horkou cibulovou polévkou. V tichých, nekonečných zimních nocích mezi mlčenlivými tvářemi hor, které pozorují lidi tak lhostejně; když Aiméin muž nepřestával v nitru mrznout a ona ohřívala jeho tělo svou nahou kůží. Kůží, která byla postupem let stále měkčí a tenčí. A pod ní se tísnily věci, síly, starost. Život.

Dotkla jsem se tenkrát, v létě roku 1911, její kůže, pohladila ji odshora dolů oběma rukama. Koupala se nahá v malé, vždy zářivě tyrkysové říčce Aigues, která se později smísí s velkou, klidnou Rhônou. Aimée byla krásná a její vždy vzpřímená záda prozrazovala její osobnost, sílu a pevnou, velkou duši. Dala jsem jí ze sebe hodně, patrně až moc. Možná jsem byla do Aimée zamilovaná, a ten, kdo je zamilovaný, nedbá, že toho, co dává, je většinou příliš mnoho. I proto jsem se toho dne, kdy se stalo všechno to, o čem tu má být řeč, vrátila, abych se po ní podívala.

Aimée celý svůj život zachraňovala život a duši chlapce ztraceného v muži, každý, každičký den. Dala jsem jí na cestu spoustu síly milovat, ta narazila na vzpurnost a dobrotu její povahy a udělala z ní tuto ženu.

A pak přišla druhá světová válka. Zuřila i v Nyonsu. Ano, bolelo to. Vzpomínka na cvakání podpatků, které pochodovaly po dlažbě, hlasy chlapců donucených být muži, kteří se seřadili na Arkádovém náměstí, oslněni jižním světlem, podrážděni z pontiaského větru, zaslepeni beznadějným, nesmyslným jednáním. Kde jen ti pochodující lidé nechali to, co jsem jim poskytla?

Dostali přece také lásku. Co jsem udělala špatně?

Byla to léta, v nichž jsem pochybovala o sobě, o smyslu, o účinku mého konání, roky, kdy jsem skoro ztrácela naději. Co si to ti lidé navzájem dělají? Bylo to tak zbytečné!

V té době odešla Aimée se svým mužem a dcerou Renée do Dieulefitu. Do odboje. Bezpečné útočiště tam našlo tisíc pět set uprchlíků. Židovské děti a dospělí, umělci a spisovatelé, Louis Aragon a Elsa Trioletová, německý malíř Wols. Žádného z uprchlíků místní neprozradili, nikdo nebyl deportován. Vždycky když se úředníci pověření deportacemi pustili do hledání, byli ukrývaní převezeni v noci na kárách a vozech po tajných horských stezkách a trasách divokých prasat na jiné statky. Ještě dál do hor a údolí, do roklin regionu Baronnies, do rozeklaných údolí podél řeky Aigues, na svahy údolí Angèle, do nitra Oulesu, do skrytých záhybů Lancé. Se sekretářkou na radnici Jeanne Barnierovou zfalšovala Aimée víc než tisíc průkazů totožnosti.

Její rovná záda.

Je tu zapotřebí vnitřního světla vzhledem k charakteru, který se s nehybným, kamenným obličejem nekompromisně věnuje své nezničitelné zákonitosti.

Pozoruhodným způsobem se v Dieulefitu spojila zář jednotlivců v něco většího. V odvahu a upřímnost, čest a lásku k lidskému bytí, a v lásku, která pocházela z daleka, z hloubi jejich dětství.

Válka skončila. Aimée se vrátila do svého údolí u Nyonsu na úpatí hory Vaux.

A pak, po dalších dvaceti letech uprostřed čtyř hor a stále stejných cest mezi letní pastvinou a zimním ohněm, vinnou révou a potoky, olivovníky a levandulovými poli, meruňkovými háji a fialově kvetoucími zmarlikami, přišla moje sestra smrt a přiměla Aiméina kdysi zpívajícího chlapce odcestovat.

Jmenoval se Jean-Marie, a přestože od jeho smrti uplynuly už tři roky, bylo to pro Aimée jako včera. Pak si vzal osud i její dceru s manželem, mrštil jimi ze silnice do rokle. Viděla jsem v Aiméině srdci, jak to v něm zoufale bije, viděla jsem tělo, které přechází po ošoupaných starých dlaždicích mezi ohněm v kamnech a stolem, viděla jsem, jak její ruce automaticky sáhnou po čtyřech příborech, než si uvědomí, že je má zase uklidit, protože už potřebuje jen jeden.

Vaše srdce, jak ho vidím, je na začátku dokonalý, nádherně glazovaný hliněný šálek. Postupem let přijdou praskliny, střepy. Srdce se roztříští, jednou, dvakrát, rozbíjí se stále znovu a vy děláte, co můžete, abyste šálek opatrně poskládali. Žili s ranami, přikrášlovali je nadějí a slzami. Jak vás obdivuju za to, že mě přesto nezahodíte!

Pozorovala jsem Aiméino srdce a viděla jsem, že je zlomené.

Bylo to moje dílo.

Očekávám od člověka všechno. Že bude potřebovat, co nenávidí, ztratí, co potřebuje.

Střepy byly odstraněny, občas se ale Aimée přesto o některý píchla. Když slyšela píseň, cítila vůni ovčího mléka a zeminy v podzimní mlze, když se v noci nedopatřením převalila na prázdnou, studenou stranu prostěradla.

Když zvony Saint-Vincenta jedenáctkrát odbily, krátkými, jednoslabičně kovovými tvrdými tóny jako na pohřbu Jeana-Marie.

Pak její kůže plakala.

O spravedlnosti neví nic ani láska, ani smrt.

Co bych dala za to, kdybych mohla změnit svou povahu!

Ano, styděla jsem se. A možná to byl ten stud, který mě přiměl sklonit se nad kolébkou, abych neviděla střepy a Aiméinu plačící pokožku.

Láska se styděla a kdoví: Možná bylo to, co následovalo, cena, kterou jsem za to vše musela zaplatit.

„Ahoj Marie-Jeanne!“ zašeptala jsem.

2

Bezděčný půvab zoufalství

Z opatrnosti jsem držela ruce za zády, abych se toho malého človíčka nedopatřením nedotkla a nenadělila mu předčasně toužení a hledání.

Můj čas v životě lidí přichází později.

My všichni jsme nějaký stav, vlastnosti, elementy, ať už to nazýváte jakkoli a shrnujete do jediného slova to, co je naše nehmatatelná povaha. Láska, vášeň, kreativita, potěšení, moudrost, humor, strach, abych jmenovala jen některé. Balíte nás do slov, která nemají moc slabik, nejsou příliš dlouhá. Někdy mě přepadne pokušení se zeptat, proč se nejmenujeme jinak.

My všichni máme svůj vlastní moment, kdy zanecháme v životě člověka znamení a přidělíme mu ve zvláštních dávkách touhu nebo racionálnost, trpělivost nebo neklid. Každý z nás, dokonce i moji hrozní vzdálení příbuzní, teta logika a její směšně racionální rodina – rozum, pragmatismus, svědomí a hrstka podobně střízlivých druhů – dává člověku při té příležitosti tolik, kolik ho právě napadne.

Špatná zpráva je, že neexistují žádná pravidla. Každá a každý z nás je tak rychlý, vážný nebo nezodpovědný, jak to okamžik a nálady právě dovolí. Od špetky vášně až po dusivou nálož. A to často v nejnemožnějších kombinacích. Znáte takové lidi: hluboce smutného zábavného komika, profesora vášnivě zamilovaného do svého rozumného povolání, po nekonečné vášni toužící, přesto vždy věrnou ženu a samozřejmě všechny ty, jichž jsou dva, tři, čtyři, osm… Drásají jim duše v hrudi.

A další nepříliš dobrá zpráva: Zřídkakdy se sejdeme u kolébky, houpačky, postýlky nebo dětské ohrádky všichni, abychom se rozumně domluvili; na to je na světě prostě příliš práce. A vypadáme jako sedm mrzutých vil?

Právě.

Někdy se rozum nebo logika dostaví, když už radost a potěšení způsobily řadu problémů. To se většinou stává strhujícím osobnostem, které se však bezhlavě vrhají do zaručeně katastrofálních rozhodnutí jen proto, že je to tak krásné. Ani sebechytřejší myšlenka je nedokáže zastavit. Na jiných místech a v jiných dobách je rozum na místě zase tak pozdě, že se životní cesta blíží k předposlední stanici. A snaží se v záchvatu velkorysosti zaplavit ubíhající život pozdním darem jasu. To někdy přiměje dosud rozumné stárnoucí jedince k tomu, aby se na posledních metrech odvážili užít si to, co si vždy odpírali. Je to, jako by se rozbilo okno a oni chtěli na ten neznámý, nádherně čerstvý vzduch. Na ostatní to může působit, jako by cíleně mířili z bezpečí do záhuby, to ale není pravda. Jsou to spíš náladové bestie zvědavost nebo vášeň, které hodily kámen a z bezpečné vzdálenosti s úsměvem přihlížejí, jak dosud přímočarý život dělá najednou grandiózní, šílené vývrtky.

Důležité je, že ten, kdo z nás je tam první, zanechá znamení, zformuje charakter malého človíčka víc než ostatní. Určí druh hlíny, vytvoří základ.

♠ Krátká poznámka ke způsobu mé práce

V Nyonsu byli v té době – psal se rok 1958 – mladí lidé, kteří se potáceli na prahu dospívání a kvůli celému tomu nádhernému zmatku v jejich hlavě byli nejvnímavější k různým břemenům mých kompetencí. Všechno v nich bylo velice barevné, uvědomili si, že chtějí od života víc než vlastní pokoj, táborák, viset z houpačky hlavou dolů a nemuset chodit brzo spát. Hleděli vzhůru na pohasínající meteory, Perseidy, a pocítili ve svém nitru tlak. Bylo najednou tolik nevyslovitelného!

Noc přání, tak se těmto nocím říká, a člověk si musí dávat dobrý pozor na svá přání, protože se splní.

Procházela jsem mezi dívkami a chlapci, zatímco v těch svatovavřineckých nocích pršely hvězdy. Byly to teplé noci, které člověk cítil na obličeji a nahých pažích a nohou. Voněly tymiánem, rozmarýnem, levandulí, šalvějí a mátou.

V roce 1958 jsem se pod ochranou tmy tu a tam dotýkala těch duší měnících se v těla. Rameno, ústa, ruka. A na těchto místech cítila ta těla po zbytek svého života lásku nejzřetelněji.

Proto se lidé vodí za ruce, objímají a hledají se navzájem ústy.

A jen pro případ, že by se na to někdo v tuto chvíli zeptal: Ne, své znamení nedávám nikdy na zadek. Nikdy. Je tedy naprosto zbytečné plácat někoho po zadku v naději, že se jeho nebo její pohled rozsvítí blažeností a láska může začít svou ničivou hru. A to platí i pro jiné části těla, které patří mému vrtkavému bratru chtíči. O něm bude ještě řeč, ale ne tady a jen krátce.

Tak se zdržují chtíč a zvědavost nejraději v mém stínu a působí náležitý chaos v životě člověka, když se zmateně potácejí mezi láskou a touhou, mezi opravdovostí a hrou. Chtíč a zvědavost jsou, to si už teď řekněme, zpravidla záludní, urážliví, ješitní, bezdůvodně dobře naladění, zároveň je ale možné je velice snadno vyvést z rovnováhy. Nerespektují nic, natož pak lásku nebo logiku, jen smrti se bojí. Všichni. Naší velké, krásné, nestárnoucí sestry, která nás dokáže všechny do jednoho umlčet, která uklízí, co jsme způsobili, co jsme naložili duši v jednom jediném životě. Jen tehdy chtíč a zvědavost mlčí a hledí k zemi.

Označuji vás, lidi, vašim očím neviditelným znamením a spojuji vás. Od té doby vás nechávám se hledat a toužit, poskytuji vám sílu a naději, nechávám vás dělat pro sebe navzájem věci a být, připravuji místo pro hloupost a velkorysost, pro trpělivost a fantazii.

Jste to vy, kdo činí lásku viditelnou ve všem, co od té chvíle myslíte a říkáte, jeden druhému provádíte a necháváte provádět; žijete mě, zrazujete mě.

Já vás ale dělám na začátku hledajícími. Stanete se jednoho dne, v jednu noc, uprostřed života milujícími. A začnete toužit. Jen nevíte po kom.

Přicházím a odcházím, kdy chci, nikdo z vás mě nedokáže zadržet.

Nikdo.

Myslela jsem si.

***

Cikády najednou mlčí.

A ona je tady.

„Jdeš moc brzy, má drahá,“ řekla moje sestra smrt, která přicházela mezi bujně kvetoucími bugenviliemi.

Včely si přetáhly kalichy vistárií přes hlavu jako kapuce. Vítr se utišil.

„Ty taky,“ opáčila jsem. Přemýšlela jsem právě, že Aiméino puklé srdce aspoň na posledním možném místě trochu zacelím. Je někdo tam v horách Condorcetu a ti dva…

Smrt už mířila k otevřeným kuchyňským dveřím. Viděla jsem, jak se Aimée vzpřímila a pohlédla směrem k nám. Pomalu si utřela ruce do utěrky, kterou si zastrčila za pásek sukně. Opřela se o stůl, těsně vedle obyčejného modrého talíře. Dívala se ven, přes kolébku, přes hory, skrze smrt, která se k ní blížila.

„Já si ten okamžik nevybrala, to dělají sami,“ namítla smrt klidně.

„Ale dítě bude potom samotné. Přijď zítra. Nebo ještě lépe za pár let.“

„Má olivovník.“

„Ten jí nemůže ohřát mléko.“

„Bude ji chránit před sluncem a deštěm, to stačí. A když ne, přijdu znovu.“

„Smím k tomu taky něco říct?“ zeptal se olivovník. Smrt překročila práh.

„Ne!“ poprosila jsem potichu.

„Jeane-Marie…“ zašeptala Aimée, když smrt stála přímo před ní.

Modrý talíř spadl na podlahu. Pak upadla Aimée.

Smrt ji zachytila a držela pažemi jejího muže, který pro ni zpíval, a v té náruči vydechla duši. Vznesla se zbavená těla a rozložila se ve světlo, které se stále rozšiřovalo.

„Velká duše,“ zašeptala smrt. „Milovala. Děkuju ti.“ Klečela, držela ženu a dívala se nahoru na světlo, které bylo větší než ona, než smrt.

Stála jsem pořád ještě u kolébky, když mě teplé, měkké světlo zahalilo, světlo, jež se podobá tomu, které rozdávám v nekonečné rozmanitosti. Až teď jsem si uvědomila, že už nemám ruce zkřížené za zády. Ležely na okraji kolébky.

A Marie-Jeanne chytila jeden z mých prstů a pevně ho ve své pěstičce sevřela.

Dítě se na mě dívalo. Modré, doširoka otevřené oči si pozorně a beze strachu prohlížely můj obličej.

To se ještě nikdy nestalo.

Nikdy předtím nedokázal člověk lásku zachytit. Natož mě vidět, moji podstatu, můj charakter, moji tvář, můj vzhled. Vždycky to bylo obráceně, já se dívám do každého člověka na samé dno.

Ale teď Marie-Jeanne.

„Patříš patrně jí,“ poznamenal olivovník. „Přinese to spoustu problémů.“

Ten zpropadený rozumbrada mi jde pěkně na nervy.

♠ Kdo je ještě schopen milovat

Olivovníky. I ty dokážou milovat, to je pravda, málem jsem na to zapomněla. Já dělám, co dělám, už tak dlouho. Tak nekonečně dlouho! Jednou před několika stoletími jsem u tohoto tehdy ještě mladého, slabého kmenu odpočívala, když v údolích a na návrších kolem Nyonsu nestálo nic než osamělé kamenné domky pro ovčáky a zapadlé kláštery a v Nyonsu se stavěly první domy, tvrz, most, obranná bašta a kostel svatého Vincenta. A každý strom si s prominutím nelze pamatovat.

Konec ukázky

Table of Contents

1 Láska a dívka

2 Bezděčný půvab zoufalství