Vlastimil Vondruška

Křišťálový klíč IV

Hejnické pastorále

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9919-5 (epub)

ISBN 978-80-243-9920-1 (mobi)

Mé ženě Aleně

I. ČÁST

MATYLDA

Své sestře Vilemíně jsem jasně řekl, že tohle po mně rozhodně chtít nemůže. Jsem sklář, a ne kronikář. Pobaveně se usmála a opáčila:

„Milý Ambroži, a já snad jsem kronikářka? A vidíš, psala jsem naši rodinnou kroniku skoro deset let. A to při vší té práci, kterou mám s plátenictvím a dvěma bělidly.“

Chabě jsem namítl, že i já mám svou práci. Postavil jsem Akátovou huť a starám se o dvě děti. Dál jsem se nedostal, protože mne zavalila tolika argumenty, že jsem nakonec rezignoval a nechal si v Kamenici na zámku svázat novou nepopsanou knihu.

Když jsem o svém úkolu přemýšlel, napadlo mě, že to zase nemusí být úplně marné. Přečetl jsem všechno, co Vilemína napsala. Samozřejmě je to slovo od slova pravda, ale přece jen něco tomu chybí. I když jsem o pět let mladší a rozhodně nemám takové styky jako ona, došlo mi hned, že se žena dívá na život jinak než my muži. Ve své kronice vypráví spoustu věcí, které by mne vůbec nenapadly zapsat, ale obráceně některé, podle mne zajímavé, tam chybějí. Tohle musím rozhodně napravit. Nezačal jsem pochopitelně psát hned, protože jsem si chtěl všechno rozmyslet. Já nejsem zbrklý jako má starší a jinak velice chytrá sestra. Na kronikářskou práci jsem se pořádně připravil, a proto otevírám tuto knihu až na jaře roku Páně tisícího sedmistého třicátého pátého. Všiml jsem si, že všichni, kteří přede mnou kroniku našeho rodu Heřmanů psali, neopomněli nikdy zmínit důležité události, které se v zemi staly. Já sice nemám takový přehled jako oni, ale pokusím se to dělat stejně.

Na prvním místě musím konstatovat, že se už třetím rokem válčí o osiřelou polskou královskou korunu. Nepřátelé byli tradiční. Na jedné straně naši Habsburkové s Pruskem a Ruskem, kteří společně podporovali saského kurfiřta Fridricha Augusta, a proti nim Francie, Španělsko a Sardinské království. Ti hájili zájmy Stanislava Leszczyńského, kterého si zvolila polská šlechta, ale tohle jejich nepřátelé odmítali uznat. A jak už to tak bývá, právě on nakonec musel na trůn rezignovat a vlády se ujal saský kurfiřt.

To říkám jen proto, aby bylo zřejmé, že je v politice těžké ohánět se spravedlností. Války se vedou výhradně kvůli moci, i když se o důvodech hovoří plamenně a vlastenecky a obě strany tvrdí, že byly vyprovokovány a je jejich svatou povinností umírat pro pravdu. Proto jsou nám, prostým lidem, zájmy panovníků a války lhostejné, pokud se samozřejmě nebojuje někde poblíž nás. Ale to bych se ve svém vyprávění dostal úplně jinam.

Ovšem koncem toho roku, kdy jsem kroniku začal psát, válka chválabohu skončila. I když habsburský dvůr slavil vítězství, my na kamenickém panství jsme se o té slávě dozvěděli, až když už bylo dávno po všem. Farář nás při mši vyzval k modlitbám na znamení díkůvzdání a uspořádal sbírku na ty, kteří byli ve válce zmrzačeni. Touhle událostí jsem chtěl svůj úvod čtvrtého dílu naší rodinné kroniky uzavřít, ale Vilemína si můj text přečetla a pokárala mne, že takhle prý vyprávění odbývat nesmím. Copak stačí jen podotknout, že skončila válka? V první řadě bych měl říci, co děláme my, potomci Ignáce Heřmana, díky němuž žijeme v severních Čechách. S Vilemínou se nejde hádat. A tak jsem dopsal, že se můj děd, sklář jako já, i když byl mnohem lepší, před padesáti lety přistěhoval ze Šumavy. Znal tajemství, jak se taví čiré křišťálové sklo, a díky němu jsme zbohatli. Jenže dneska se takové sklo taví úplně všude. Jeho nejstarší syn Leopold získal výhodným sňatkem Falknovskou huť, zbohatl, ale o všechno přišel a zemřel na ošklivou nemoc v Itálii. Moje babička jednou ve slabé chvíli řekla, že nezaslouženě získané bohatství nikomu štěstí nepřinese. Jak to myslela, to jsem přesně nevěděl, ale nevyptával jsem se, protože každá rodina má své tajemství. Leopold měl dvě děti. Petr je lékařem v Duchcově a Pavlína se věnuje obchodu s krajkami.

Dál jsem chtěl psát o svém otci a sourozencích, ale Vilemína, která bohužel zrovna stála za mými zády a nahlížela mi přes rameno, mne okamžitě zastavila. Je prý sice hezké, že jsem napsal pár slov o strýci Leopoldovi, jenže ten je už mrtvý. Ale má kronika by měla být v první řadě o těch živých, takže bych měl o jeho dětech povědět víc, protože si to jednak zaslouží a jednak se jim v dalším vyprávění stejně nevyhnu. To mne už opravdu naštvalo a odsekl jsem, když se jí to nelíbí, ať si kroniku píše sama. To jsem tomu dal! Tentokrát mi vyčetla mnoha slovy neochotu dát na dobře míněné rady nejen ona, ale k mému údivu se na její stranu postavila i má žena Agáta. Tak jsem tedy ustoupil, a aby toho nebylo málo, Vilemína mi slíbila, že na mne bude i při dalším psaní dohlížet.

Připadal jsem si jako někdo, koho úplně ožebračí, a on za to ještě srdečně poděkuje. Tím vám chci vysvětlit, proč se nakonec následující vyprávění příliš neliší od toho předchozího, protože Vilemína je názoru, že ženský pohled na život je stejně užitečný jako mužský. A i když jsem kronikářem já, mnohé kapitoly jsme psali společně. Takže zpátky k příbuzným ze strany mého strýce Leopolda. Petr má z prvního manželství dvojčata a ti kluci, co jsem slyšel, jsou sice uličníci, ale opravdu moc chytří a hodní. Z nich prý něco určitě bude. Po smrti své první ženy, kterou miloval tak, že se pro ni vzdal rodinného majetku, žil dlouho sám. Nakonec se však nedávno v Duchcově znovu oženil. Má mladou a trochu prostou, ale hodnou ženu, s jinou by asi nevydržel. Žijí celkem klidně a ve městě je Petr jako lékař nesmírně váženým mužem.

Jeho sestra Pavlína je naopak podobná mé sestře Vilemíně. Neposedí, všechny by chtěla řídit, prožila dost divoké mládí a díky svému milenci získala statek se třemi vesnicemi. Má malý zámeček, jmenuje se Rauschengrund a leží v kopcích kousek nad Duchcovem. Věnuje se obchodu s krajkami a je bohatá. Když ještě žila ve Vídni, získala díky svatbě titul baronky, avšak záhy ovdověla. Pokud vím, podle církve není vzorem ctností, ale na druhou stranu ji poddaní mají celkem rádi, protože se o ně obětavě stará. Na radu Vilemíny jsem musel ještě připsat, že ovšem jen málokdo z prostých lidí by byl podle církve vzorem ctností, a tak bych neměl ve své kronice tuhle příbuznou soudit.

Pak je tu můj otec Johann. V současné době je knihovníkem na panství hraběte Gallase v Liberci. Řekli byste, že vzdělání zajišťuje klidný život. Ale opak je pravdou. Od té doby, co kvůli mé matce Brunhildě opustil kolej v Litoměřicích, se mu jezuiti mstí. Prožil si toho hodně, a když se zdálo, že bude mít konečně klid, stal se kaplanem hraběte Gallase páter Sikora. Tenhle stařičký jezuita mého otce kvůli své zaslepenosti nenávidí a byl to on, kdo kdysi mou rodinu vyhnal z Liběšic. S rodiči žije na zámku má nejmladší sestra Johanka. Její kmotrou byla sama hraběnka, a tak má moje sestra přáno. Umí toho náležitě využít. Ale není to rozmazlená a ufňukaná holčička, to vůbec ne. Je jako většina žen v našem rodě a až vyroste, bude stejně obratná a cílevědomá jako má sestra Vilemína, alespoň doufám.

O Vilemíně jsem se už zmínil a je zbytečné asi říkat více. Kolem ní je totiž pořád dost vzruchu a pomluv tolik, že ani já sám nevím, co je pravda a co bohapustá závist a lež. Pravda však je, že je jedna z nejbohatších žen na kamenickém panství, a možná nejbohatší. Ne proto, že má za manžela bohatého kupce Lukáše Kreybicha, to ne. Jmění je jen její a vydělala si ho úplně sama. Jak ale ona sama říkává, vždycky musíš něco obětovat, abys něco jiného získal. Ona obětovala své manželství, ale otázka je, zda by vůbec stálo za to, aby se v jeho jménu obětovala. Myslím, že žije celkem spokojeně, protože to, co je pro jiné ženy vyznání lásky, je pro ni její účetní kniha.

Nemyslete si ale, že má ledové srdce. Umí milovat a je dobrou matkou svému synu Filipovi. Mezi lidem se říká, že jeho skutečným otcem je náš hrabě Filip Josef Kinský, protože byl jeho kmotrem a po něm se jmenuje Filip. Jiní ovšem tvrdí, že jeho otcem je spíše vrchnostenský správce Heribert Zíma, protože se o Filipa stará, jako by byl jeho. Že ale není synem jejího manžela, v tom se shodují všichni, protože lidé umějí počítat. Lukáš Kreybich byl totiž v cizině, když bylo tohle dítě počato. Malý Filip přišel o dva prsty. Ještě hůře dopadla ovšem nemanželská dcera Lukáše Kreybicha Lucinka, které pes potrhal tvář. Vilemína se o ni stará jako o vlastní, protože otec se jí vyhýbá. A vlastně celé rodině, což je Vilemíně velice vhod, pokud vím.

Můj mladší bratr Johánek je duší umělec a někdy se chová velice nezodpovědně, zvláště pokud jde o ženy. Jenže ony mu samy nadbíhají, protože je urostlý, má plavé vlnité vlasy a modré nevinné oči. Ve škole vynikal, ale přesto se učencem nestal, jednou se mi přiznal, že nechce skončit jako náš otec. Ten je nesmírně učený, ale přesto se musel občas životem probíjet dost těžce. Bratr je vynikající řezbář a momentálně sbírá zkušenosti ve světě. Pokud vím, učí se v Římě u jednoho mistra, který pracuje pro papeže.

Já zajímavý nejsem. Vlastním pod Pryskem malou sklárnu, kterou jsem podle své ženy Agáty, kterou velice miluji, nazval Akátová huť. Mám syna Viléma a dceru Anežku. Ráno vstanu, zkontroluju sklovinu v peci a rozhodnu, co ten den budeme vyrábět. Na verštatu jsem jen já, baňkaře mi dělá Eberhard a kajráka bratr mé ženy Wenzl. Odpoledne po práci naložíme do pece písek, potaš a to další a necháme přes noc tavit. Najím se, chvíli si hraju s dětmi a v noci s Agátou. Pak usnu a ráno jdu zase k peci. To je celý můj život. Ale nestěžuju si, protože dělám řemeslo svého děda a vím, že jsem zabezpečil svou rodinu. Co víc by měl člověk v životě chtít? Teď mne napadlo, když jsem si přečetl, co jsem napsal, že jsem ještě neřekl, že se jmenuji Ambrož a je mi šestadvacet let.

Poslední v řadě je můj strýc Matyáš. Je to strašný smolař. Dře jako kůň, je obětavý, pro svou rodinu by se nechal stáhnout z kůže, jenže je paličatý, neohebný a jen zřídka má dobrý odhad, ale přitom si myslí, jak je dobrý obchodník. Těžká práce. Živí se jako jarmarečník, navštěvuje různé trhy a prodává tam levné zboží, jemuž se mezi trhovci říká šmejd. Považuje se ale za víc než ostatní kramáři, protože nejezdí s trakařem, ale má vůz a koně. Ty mu dala má sestra Vilemína. Navzdory tomu s ní nemluví, protože její manžel se stal obchodním společníkem Nové šenovsko-haidské obchodní společnosti, v níž je Christian Franz Rautenstrauch. A toho on považuje za původce svého obchodního neúspěchu. Samozřejmě neprávem, ale jak říkám, není to s ním snadné.

Jeho jediné štěstí je, že má schopnou manželku, která za něj, ovšem aby to nevěděl, táhne tu těžkou rodinnou káru sama. Je brusička skla a umí vydělat peníze. Při tom všem se stará o rodinu a dala mu pět dětí. Nejstarší Adam je na vojně, dcera Dorotka pracuje pro mou sestru Vilemínu. Za to ji její otec div neproklel.

Dorotka žije pár kroků od mé sklárny, protože se vdala a její manžel Jakub tu postavil chalupu. Hned vedle stojí druhé, menší bělidlo mé sestry, které Dorotka řídí. A myslím, že velice dobře. Má sestra by si někoho neschopného ve svém podniku nedržela. V tomhle ona nezná bratra.

Bratranec Ignác jezdívá se svým otcem Matyášem po jarmarcích, ale jeho osudem nebude obchod. Je vynikající hudebník, hraje v kostele, složil několik zbožných motet a pro hraběte Kinského hru o původu jeho slavného rodu se zpěvy, která měla nesmírný úspěch. Co ho ale ve skutečnosti opravdu živí, jsou rozpustilé písničky. Zpívá je na jarmarcích spolu s jistou Matyldou, kterou si chce vzít za ženu, jakmile bude podle církve dospělá. Písničky ovšem nejen skládá a zpívá, ale také si nechává tisknout a prodává je. Jarmareční tisky jsou dneska velikou módou.

Pak má Matyáš ještě dceru Annu, té je čtrnáct, a syna Matyáše, tomu je něco kolem osmi let. Moc je neznám, a tak nevím, co bych o nich napsal. Snad jen to, že matka učí Annu brousit sklo a ji to vůbec nebaví.

Abych nezapomněl, měl jsem ještě tetu Hedviku. Ta skončila hodně smutně a nemá cenu opakovat to, co o ní už napsali ti přede mnou. Jen musím dodat, že měla syna Roberta, který přijal řádové jméno Mannhard a nějakou dobu žil v klášteře v Hejnicích. Pak ale odešel a dnes je poustevníkem a žije nedaleko Sloupu.

Když jsem dopsal, odnesl jsem knihu Vilemíně. Ne že bych stál o její kritiku, ale věděl jsem, že se jí stejně nevyhnu. Vše pozorně přečetla a pak mne samozřejmě pokárala, že o ní nemluvím pěkně a o sobě zase až příliš dobře. Pak se pousmála a zeptala se, proč tam také není pár slov o naší babičce Anně. V tu chvílí bych si dal pár pohlavků, protože měla pravdu. Je zajímavé, jak často člověk zapomíná na své prarodiče, kteří z hlediska kroniky nedělají nic převratného nebo literárně zajímavého, ale jsou tu a vždycky pomohou. Anna vlastní dům v Kamenici, v němž jsme žili po nějakou dobu všichni, pokud jsme to zrovna potřebovali. Vždycky byla usměvavá a chápavá a mně podstrkovala sladké koláčky. Na stará kolena byla kostelnicí a myslím, že ji ta práce velice bavila. Jenže v loňském roce zemřel kamenický děkan Jindřich Ignác Teigl a s tím novým si už tak nerozumí. Vilemíně jsem poděkoval a požádal ji, aby na mé psaní dohlížela i nadále. A neřekl jsem to jen ze zdvořilosti. Došlo mi, že ženský pohled na svět má svou cenu, protože my muži jsme sice věcnější a racionálnější, ale právě proto nám unikají drobnosti, které nejsou vůbec zanedbatelné. Svět křesťanů byl vždycky založen na tom, že vedle sebe stál Adam a Eva.

I. KAPITOLA

Matyldě bylo před týdnem šestnáct let a tak, jak se s Ignácem už před dvěma lety dohodla, bylo na čase předstoupit před oltář a přijmout svátost manželského požehnání. Jako muž a žena spolu stejně žili už dlouho, měli se rádi a hudba je velice sblížila. Z prodeje kramářských tisků Ignácových písní si našetřili dost, aby se mohli postavit na vlastní nohy, neboť Matylda žádné věno nečekala a ani Ignác toho nemohl od rodičů dostat příliš. Doufal však, že se v domě jeho babičky Anny najde komůrka, kde by mohl s Matyldou žít.

První výroční trh na konci zimy o první neděli po Hromnicích se konal v Děčíně. Byla to dávná tradice, neboť se jarmark spojoval s otevřením Labe po zimě pro lodní obchod. Tam samozřejmě nemohl Ignácův otec Matyáš chybět. A jak už bylo zvykem, v jeho stánku stála vedle něj Matyldina matka. Jezdívali na stejné jarmarky a mnozí trhovci je považovali za manžele. Matyldina matka Josefína prodávala vlněné punčochy, které doma pletla spolu se svou dcerou. Tenhle fakt bylo to jediné, co trochu kalilo Matyldino nadšení z představy vlastní domácnosti. Až matku opustí, kdo jí bude pomáhat s pletením punčoch? Méně zboží znamenalo méně peněz. Jenže měla přece právo na vlastní život. Mnohokrát o tom s Ignácem diskutovali a vždycky se shodli, že budou podle možností Josefíně s živobytím pomáhat, ale rozhodně není sobectvím osamostatnit se.

Jarmark v Děčíně však letos za mnoho nestál, protože se zima protáhla a Labe ještě nebylo splavné, takže na slavnost dorazilo mnohem méně lidí než obvykle. Jen Ignác s Matyldou byli spokojení, protože vyprodali skoro vše, co přivezli. Nabízeli totiž výtisk nové písně, kterou nazvali O té strašné polské vojně. Nápěv byl skoro stejný, jaký měla píseň, kterou v loňském roce Ignác složil a nazval O té strašné turecké vojně, ale nikomu to nevadilo, protože slova byla úplně jiná.

Matyáš po odtroubení konce trhu balil rozmrzele zboží a rovnal ho na kárku. Josefína zatím rozkládala stánek. Se svým zbožím totiž skoro žádnou práci neměla, punčochy smetla do pytle a byla hotová. Proto byl stánek její práce a byla v demontáži sloupků a balení plachty mimořádně zručná. Byla by i v jiných pracích, kdyby se jí chtělo. Josefína měla sice prořízlá ústa, ale lenošivé ruce. Žila na statku v pronajaté komůrce a za to měla pomáhat s dobytkem a na poli. Měla štěstí, že s ní v té komůrce žil ještě sedlákův čeledín a za to, že s ním občas spávala, dělal práci i za ni. Jediné, co ji opravdu bavilo, bylo prodávat na jarmarcích. Dneska ale byla otrávená, protože utržila jen dva zlatníky, a to nestačilo ani na dluh, který měla po zimě doma. Ani Matyáš mnoho neutržil. Ignác s Matyldou však byli tak zabraní do představ o budoucím životě, že nepostřehli, jakou náladu mají rodiče. Pomohli naložit zboží a konstrukci stánku na kárku, ale pak už to Matylda nevydržela a vyhrkla: „Maminko, já se budu vdávat.“

„Kdo by si tě vzal, ty trdlo?“ vyjela na ni Josefína zlostně.

„Přece já!“ vypjal hrdě hruď Ignác, ale z jeho hlasu bylo znát zklamání. Uchopil Matyldu za ruku a pevně ji stiskl, aby ji utěšil.

„O tom snad rozhodují rodiče,“ zasáhl ostře Matyáš. „Takže žádné hlouposti a jedeme domů, Ignáci. A ty, Matyldo, se styď! Jsi žebračka, jak si můžeš myslet na mého syna? On není jen tak někdo, rozumíš?“

„Tak moment, Matyáši,“ vyjela Matyldina matka stejně ostře.

„Co nám to tu vykládáš, ty čumáku? Tvůj syn je taky žebrák, netvař se, že jsi lepší než my. Máš taky holý zadek!“

„Mám povoz a koně. A stánek. Nejsem obyčejný jarmarečník, jsem obchodník, rozumíš, ty důro hádavá?“

„Nemůžete toho vy dva nechat? Proč mou Matyldu urážíte?“ okřikl je Ignác. Díky tomu, že rád jedl a nebyl vůbec štíhlý, měl znělý hlas a uměl se chovat mimořádně autoritativně. Jenže tohle na jeho otce neplatilo.

Začali se hádat a nakonec na sebe štěkali jako vzteklí psi. Hádku ukončil až městský dráb, který k nim přiběhl s halapartnou v ruce a s helmicí křivě posazenou na hlavě, protože zrovna dřímal za pootevřenými vraty radnice. Když u nich zastavil, na zledovatělém dláždění uklouzl a měl co dělat, aby se nesvalil. To ještě zhoršilo jeho už tak mizernou náladu.

„Tak co to tu je, vy drbani?“ houkl nepřívětivě. „Noc v šatlavě vám zjevně prospěje. Jdeme.“

„To snad není nutné,“ začal zdvořile vyjednávat Ignác. „Chci se oženit s touhle dívkou a rodičům se to nelíbí. To se přece stává, ale kvůli tomu snad ještě nemusíme do vězení.“

„To mě nezajímá. Podle rozhodnutí konšelů mám do šatlavy zavřít každého, kdo bude během jarmarku dělat na rynku povyk.“

„Jenže jarmark už skončil,“ upozornila Josefína. I ona se trochu uklidnila a teď veškerou svou výřečnost obrátila na biřice.

„Konšelé nařídili zavřít ty, kteří by dělali rotyku během trhu. Ale teď už…“

Biřic na ni houkl, aby držela hubu, že nemá náladu na hloupé řeči. Bylo zřejmé, že je vysvětlování a přemlouvání marné. Nakonec tedy Matyáš odvedl koně do zájezdního hostince a zaplatil za jeho ustájení a za to, že tam do rána ohlídají kárku se zbožím. Pak se vydal za ostatními, kteří pod dohledem biřice čekali před vchodem do radnice.

Prošli mázhauzem a sestoupili do sklepení, kde se nacházela děčínská šatlava. Biřic otevřel nízká, rezavými plechovými pláty pobitá dvířka z masivních fošen a pohybem halapartny jim ukázal, aby vstoupili. Skoro dobromyslně zavrčel: „Máte štěstí, holoto, šatlava je prázdná. Vyspíte se jako u maminky. Po klekání vám přinesu vodu a chleba.“ Pak dveře zabouchl a zamkl.

„Tos myslel vážně, Matyáši, že má dcera není pro tvého syna dost dobrá?“ ujišťovala se nerudně Josefína a posadila se na slámu. V šatlavě nebyl žádný nábytek, jen hromada tlející slámy a pod oknem dřevěná díže zaklopená víkem. Podle pachu bylo na první pohled jasné, k čemu slouží. Víc toho v radničním sklepení s malým okénkem u stropu nebylo, jen sychravo a lezavá zima.

„Nemám důvod na tom cokoli měnit. Ignáci, nech tu holku být a pojď sem ke mně!“

„Odpusť, otče, ale v tomhle tě neposlechnu.“

„Ignáci, najdu ti hezkou nevěstu a s věnem. Mám v kraji ještě nějaké slovo. Všichni vědí, že jsem poctivý obchodník. Nezahazuj se s ní, copak ty nechceš být bohatý?“

„Ne,“ suše opáčil Ignác. Chtěl by otci říci, aby neplácal hlouposti. V kraji všichni přece věděli, že na co sáhl, to se mu nepovedlo. Nedalo se předpokládat, že by kterýkoli kupec prahl po tom, aby si jeho dcera vzala Matyášova syna, navíc se o Ignácovi vědělo, že je hudebník, a to samo bylo důvodem k pochybnostem, zda by dokázal svou rodinu slušně uživit. Jenže bylo mu otce líto, nechtěl mu říci krutou pravdu, ale rozhodně nemínil ustoupit. Raději mlčel.

Ticho však v žaláři nezavládlo. Okamžitě se ozvala Matyldina matka: „Slyšela jsi? Pojď ke mně, nedám tě do takovéhle rodiny. Jsme chudé, ale slušné a poctivé. Matyáš prošustroval živnost i dům, a kdyby neměl babičku a ženu, bude chodit s žebráckou holí!“

„Ty čarodějnice!“ zaječel Matyáš, ale Ignác mu zabránil, aby se na Josefínu vrhl. Pevně ho sevřel kolem ramen a pak vyslal kratinký pohled na Matyldu. Seděla na podlaze jako uzlíček neštěstí a v očích měla slzy zoufalství. Klidně, bez náznaku jakéhokoli vzrušení oznámil: „Je nám jedno, co si o tom myslíte. Já a Matylda budeme manželé a opovažte se dál hádat. Není to vaše věc!“

„To se tedy mýlíš,“ sykl nepřátelsky Matyáš. Zase byl celý svět proti němu. Teď už i jeho vlastní rodina, ale on nemínil nikomu ustupovat. „Nikdy ti nedám své požehnání.“

„Ani já ne!“ přidala se hned Matyldina matka. „A bez něj vás žádný kněz neoddá. Chcete snad žít v hříchu?“

„Proč ne?“ ozvala se odbojně Matylda. Postavila se a rukou si otřela vlhké oči. „Ty taky žiješ v hříchu, nebo snad ne? Dejte nám pokoj!“

„Tohle je náš poslední společný jarmark,“ upozornil ještě Ignác, pak Matyldu objal, políbil a odvedl do opačného rohu sklepení. Vrátil se k otci, nabral do náruče seno a odnesl ho, aby nemusel sedět vedle něj.

V šatlavě zavládlo ticho. Matyáš a Josefína se navzájem měřili nepřátelskými pohledy, ale ještě nelaskavěji se dívali na své nevděčné děti. Tak je našel děčínský biřic, když jim donesl čtyři slabé krajíčky chleba a džbán s vodou.

„Vidíte, že to jde, nehulákat a nehádat se,“ zahlaholil bodře.

Konec ukázky

Table of Contents

I. ČÁST

MATYLDA

I. KAPITOLA

SKLÁRNA

ELIÁŠŮV OHEŇ

MARIE CLAIRE

OKUPACE

OBRAT