Arnaldur Indridason

Temná zákoutí

Originálni název: Skuggasund

Vydáno u Forlagid Publishing, Reykjavík 2013

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © Arnaldur Indridason, 2013

Title of the original Icelandic edition: Skuggasund

Published by agreement with Forlagid Publishing, Reykjavík,

www.forlagid.is

Translation © Kristína Himmerová, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9845-7 (epub)

ISBN 978-80-243-9846-4 (mobi)

Jedna

Dva policisté se rozhodli vstoupit do bytu, ale místo toho, aby vyrazili dveře, zavolali zámečníka. Usoudili, že těch pár minut navíc už nebude hrát žádnou roli.

Policii informovala sousedka toho muže. Nezavolala na tísňovou linku, ale na ředitelství a chtěla mluvit s nějakým policistou. Pracovníkovi, s nímž ji spojili, oznámila, že už několik dní neviděla svého souseda.

„Občas se u mě zastaví, když jde na nákup,“ vysvětlovala do sluchátka. „Taky ho slyším, kdykoliv odchází z bytu, a z okna vidím, když se vrací domů. V posledních dnech jsem ho ale neviděla.“

„Není možné, že prostě odjel z města?“

„Myslíš na venkov? On mimo město nikdy nejezdí.“

„Ani na návštěvu za přáteli nebo příbuznými?“

„Myslím, že moc přátel nemá. A o žádných příbuzných nikdy nemluvil.“

„Kolik mu je?“

„Asi devadesát. Ale pořád je při síle. Dokáže se o sebe postarat sám.“

„A nemohlo se mu třeba něco stát? Možná teď leží v nemocnici.“

„Ne, já… Toho bych si určitě všimla. Vždyť bydlí přímo naproti mně.“

„Neodstěhoval se do domova důchodců? Zní to, jako že už byl nejvyšší čas.“

„Já… Proboha, to jsou mi teda otázky. Co ti na to mám říct? Kdo by šel dobrovolně do domova důchodců? Byl v plné síle.“

„Děkuji moc, že jsi nám zavolala. Nejlepší bude, když tam někoho od nás pošlu.“

A nyní tedy přede dveřmi bytu starého muže stáli dva policisté a čekali na zámečníka. Sousedka se jmenovala Birgitta a čekala tu s nimi. Jeden z policistů byl mohutný a měl bříško. Ten druhý byl mladší a tak hubený, že na něm uniforma visela. Tvořili komickou dvojici, jak tam tak postávali na odpočívadle schodiště a povídali si o všem možném. Ten tlustší byl starší a zkušenější, s pomocí zámečníka už otevřel několik bytů. Čas od času policii někdo přivolal, aby zkontrolovala lidi, kteří neměli žádné příbuzné a proklouzli nějakou dírou v sociálním systému. Zámečník se jmenoval Ómar a byl policistův příbuzný, byl to profesionál a do zamčeného bytu se dokázal dostat raz dva.

Když Ómar vyšel po schodech nahoru až k nim, pozdravili se jako staří známí. Stačilo pár zručných hmatů a dveře se otevřely.

„Haló!“ zavolal tlouštík do bytu.

Nedostal žádnou odpověď, a tak požádal svého příbuzného a sousedku, aby počkali na chodbě. Jeho hubený kolega ho následoval do bytu.

„Haló!“ zavolal ještě jednou, ale ani tentokrát nikdo nezareagoval.

Oba policisté si počínali opatrně. Tlouštík zavětřil, protože ve vzduchu visel pronikavý zápach. Oba si museli zacpat ústa i nos. Všechny závěsy byly zatažené. V malé předsíni, v obývacím pokoji a v kuchyni se svítilo.

Hlas hubeného policisty zněl trochu ječivě, když vykřikl:

„Haló! Je tu někdo?“

Nikdo neodpověděl. Zámečník s Birgittou pořád ještě čekali venku přede dveřmi.

Kuchyňka byla malá a pečlivě uklizená, u stolu stály dvě židle a na lince vedle dřezu kávovar s poloprázdnou konvicí. Byl vypnutý. V dřezu ležel talíř a dva hrnky. Dále byla v kuchyni malá lednice a starý sporák s třemi plotýnkami. V obývacím pokoji se nacházela sedací souprava s konferenčním stolkem a u okna, směřujícího na jih, stál psací stůl. Bylo tu také několik polic s knihami, ale žádné dekorační předměty. Obývací pokoj byl stejně uklizený jako kuchyň.

Kromě koupelny a kuchyně pokrýval podlahu v celém bytě koberec. Na těch nejvytíženějších místech mezi obývacím pokojem, kuchyní, záchodem a ložnicí byl ošoupaný, a na jednom místě byl dokonce tak prošlapaný, že už byla vidět jen bílá vlákna, která ho držela pohromadě. Policisté otevřeli dveře ložnice a tam na posteli ležel onen muž. Oči měl pootevřené, ruce položené podél těla. Byl zcela oblečený, na sobě měl košili, kalhoty i ponožky. Působilo to, jako by si chtěl přes den jen na chvíli odpočinout a už nevstal. Na první pohled rozhodně nevypadal na devadesát. Starší policista přešel k posteli a pokusil se mu nahmatat puls na krku a na zápěstích. První, co ho napadlo, bylo, že příjemnější smrt by si člověk nemohl přát.

„Je mrtvý?“ zeptal se hubený policista.

„Už to tak vypadá,“ odpověděl jeho kolega. Birgitta už to na chodbě nemohla vydržet, vešla do bytu a nakoukla do pokoje, kde v posteli pokojně ležel její osamělý soused.

„On je… on je mrtvý?“

„Je to tak,“ potvrdil starší policista.

„Chudák. Určitě byl rád, že našel svůj klid,“ pronesla tiše.

Později mrtvolu převezli do nemocnice, kde ji zaevidovala právě přítomná patoložka. Podle postupu předepsaného pro tyto případy byl předtím do bytu přivolán obvodní lékař, který vystavil ohledací list. Policie neviděla důvod, proč se úmrtím podrobněji zabývat, pokud by se ovšem při pitvě nezjistilo něco neobvyklého. Dokud neměli k dispozici znalecký posudek od soudního lékaře, musel byt zůstat zapečetěný. Patoložka se jmenovala Svanhildur. Ohledání mrtvoly odložila na druhou půlku týdne. Nebyl to naléhavý případ a zaneprázdněná lékařka se napřed musela zabývat několika důležitějšími úkoly, než odjede na třítýdenní dovolenou, kterou chtěla strávit na krásných golfových hřištích na Floridě. Proto se tělo dostalo na pitevní stůl až o dva dny později. Pitvy se zúčastnila také skupinka mediků a ona s nimi procházela celý proces krok za krokem. Popsala jim okolnosti, za jakých byla mrtvola nalezena – sousedka zavolala policii. Nic nenasvědčovalo tomu, že by muž zemřel jinak než přirozenou smrtí. Lékařce se ovšem podařilo vzbudit ve studentech zájem. Jeden z nich si dokonce vytáhl sluchátko iPodu z ucha.

Měla za to, že příčinou smrti byl infarkt, a později se její domněnka ukázala být správná. Muž zemřel na infarkt.

Prohlédla si jeho oči.

Podívala se mu hluboko do krku.

„No tohle…“ zašeptala a studenti natáhli krky nad pitevní stůl.

Dvě

Kdykoli spolu šli po těch nejrušnějších ulicích města, snažili se, aby nevypadali jako pár. Její rodiče se nesmírně rozčílili, když se o jejich vztahu dozvěděli, a přikázali jí, aby se s ním okamžitě rozešla. Otec jí pohrozil, že ji vyhodí z domu, a ona věděla, že by své slovo dodržel. Vůbec nečekala, že jejich reakce bude tak prudká a nenávistná. Bylo jí nepříjemné dělat něco proti vůli rodičů, ale svůj vztah s tím mladým mužem ukončit v žádném případě nemohla. Takže o něm jednoduše přestala mluvit a tvářila se, že je po všem. I nadále se však tajně scházeli, tak jako teď, když procházeli kolem barikády z pytlů s pískem před Národním divadlem.

Neexistovalo mnoho míst, kde by se spolu mohli milovat. Na sklonku podzimu, na začátku jejich vztahu, se za hezkého počasí občas scházeli v lese pod zásobníky horké vody. Teď však vládla tuhá zima a moc možností jim nezůstalo. Pronajmout si pokoj v hotelu nebo se vplížit do některého z vojenských baráků rozhodně nepřicházelo v úvahu. Už jednou se sešli v temné uličce za Národním divadlem, které se tyčilo jako skála na ulici Hverfisgata. Za čedičovými sloupy se v této budově mělo rozvíjet islandské herecké umění. Architektonické provedení divadla svědčilo o ambiciózních plánech, ale stavební práce se nedostaly o moc dál než za hrubou stavbu. Byly zastaveny již v době světové hospodářské krize, a když vypukla válka, zabralo budovu britské okupační vojsko, které si tam zřídilo velký sklad. Tomuto účelu sloužila nadále, i poté, co Brity vystřídali Američané. A kromě toho se tam scházeli milenci, kteří nechtěli být nikým vyrušeni.

„S tím mužem už se nikdy neuvidíš!“ křičel na ni otec, soptící vzteky. Poprvé v životě by ji nejspíš uhodil, kdyby se mezi ně nevložila její matka.

Svatosvatě to otci slíbila, ale svůj slib hned zase porušila. Její milý se jmenoval Frank a pocházel z Illinois. Byl to uhlazený, načesaný a voňavý mladík s hezkými bílými zuby, který se k ní vždycky choval jako džentlmen. Mluvili spolu o tom, že až skončí válka, odjedou do Ameriky. Byla přesvědčená, že by se Američan jejímu otci přece jen zalíbil, kdyby ten paličatý starý muž byl ochotný se s ním setkat.

Její vztah s Frankem rozhodně nebyl nic jednorázového a nebyla jediná, kdo řešil podobný problém. Před vypuknutím války byl Reykjavík městem se čtyřiceti tisíci obyvatel, do nějž to první roky války zaválo tisíce vojáků okupačních mocností. To, že pak mezi nimi a islandskými ženami začaly vznikat jisté vztahy, bylo nevyhnutelné. Nejdřív to byli Britové, ale když je vystřídali Američané, lásky nijak neubylo. Byli výrazně upravenější, rozhazovali kolem sebe dolary a vystupovali mnohem elegantněji. Skoro jako filmové hvězdy. Jazyk pro ně nebyl překážkou. V posteli si rozuměl každý s každým. Na Islandu byla proto zřízena speciální komise, která tomu měla zabránit. Toto napětí se odráželo v jednom jediném slově – lidově se tomu říkalo „situace“.

Když teď s Frankem z Illinois přecházela přes ulici Hverfisgata, byly jí nějaká komise a takzvaná „situace“ úplně ukradené. Byla polovina února a bylo dost chladno. Kolem divadla, toho umělého skalního útvaru, který měl připomínat islandské lidové pověsti o elfech a jiných tajemných stvořeních, hučel vítr. Budoucí návštěvníci se měli přenést do nádherného pohádkového světa skřítků, kteří tu podle pověr žili ve skalách a kopcích všude kolem. Vojáci, kteří se za barikádou z pytlů s pískem snažili chránit před zimou, jim nevěnovali pozornost, když spolu zašli za roh divadla a zamířili tam, kde nebylo žádné pouliční osvětlení. Měla na sobě tlustý zimní kabát, který dostala na Vánoce, a on uniformu, kterou tak obdivovala. Přes ni měl ještě vojenský kabát. Byl seržant, ale ona stejně přesně nevěděla, jakou má takový seržant funkci. Její angličtina se omezovala akorát tak na yes a no a darling a nejinak tomu bylo s jeho znalostmi islandštiny. Přesto zatím nenarazili na žádné problémy s porozuměním. Dnes mu však musela povědět něco, co jí dělalo velké starosti.

Jakmile se ukryli v závětří, začal ji Frank vášnivě líbat. Cítila pod kabátem jeho šmátrající ruce, ale musela myslet na svého otce. Kdyby je tak teď viděl! Slyšela něžná slůvka, která jí Frank šeptal do ucha, a cítila jeho studené ruce na své halence, kterou si po Novém roce koupila u Jacobsena. Hladil jí přes halenku ňadra, rozepnul ji a dotkl se nahé kůže. V milostných záležitostech neměla moc zkušeností, proto se chovala spíš zdrženlivě. Líbání s ním ale zbožňovala, a když se jí dotýkal, cítila, jak jí tělem projíždí žhavá vlna. V tu chvíli jí ale byla zima a neměla vůbec na nic náladu, protože hněv jejího otce byl až příliš přítomný. Chvilku klidu jí nedalo ani to, co s Frankem chtěla probrat.

„Franku, musím ti něco říct…“

„My darling.“

Tlačil se na ni tak, že ztratila rovnováhu, na něco šlápla a málem spadla na zem. On ji zachytil a chtěl pokračovat, ale ona ho požádala, aby toho nechal. Stáli u jednoho z bočních vchodů divadla a před nimi leželo cosi, o co by málem byla zakopla. Viděla tam ležet kus papírové krabice a pomyslela si, že nejspíš pochází z toho skladu v divadle. Vůbec si toho nevšimla, když ji do toho výklenku zatáhl.

Teď spatřila, že zpod hnědého kartonu vyčuhují dvě polonahé nohy.

„Jesus,“ zasténal Frank.

„Co je to?“ vyjekla. „Kdo je to?“

Zírali na ty nohy – na šněrovací boty, ponožky těsně nad kotníky a modrobílou kůži nad nimi. Víc toho vidět nebylo. Frank chvíli zaváhal, pak se shýbl a papírovou krabici zvedl.

„Co to děláš?“ zašeptala. Odhodil karton pryč a před nimi se objevila mladá žena. Bylo jí sotva přes dvacet. Ležela na boku, zády ke zdi. Ve stejný okamžik oba pochopili, že je mrtvá.

„Ach můj bože,“ zaúpěla a pevně se chytila Franka, který od mrtvoly nemohl odtrhnout oči.

„What the hell?“ slyšela ho zašeptat, když si vedle dívky klekl. Vzal ji za zápěstí a zkusil jí nahmatat puls, ale nic necítil. Položil jí dva prsty na krk, ačkoli věděl, že to je zbytečné. Voják se otřásl. Ještě nikdy nebyl v boji a nikdy nikoho mrtvého neviděl. Bylo mu jasné, že té dívce už nepomůžou, a rychle začal hledat nějaké stopy, které by objasnily příčinu její smrti. Nic ale nenašel.

„Co budeme dělat?“

Frank se napřímil a sevřel svou islandskou přítelkyni v náručí. Měl ji rád a dobře věděl, proč ho ještě nepozvala k sobě domů a nepředstavila ho své rodině. Ne všude byli vojáci vítáni.

„Let’s get the hell out of here,“ prohlásil a rozhlédl se, jestli kolem nikdo není.

„Neměli bychom zavolat policii?“ zeptala se. „Get police.“ V blízkosti nebyli žádní další lidé, a když vykoukl za roh, viděl, že vojáci na hlídce za pytli s pískem jsou pořád na svém místě.

„No police. No! Let’s go. Come on!“

Vzal ji za ruku a rychle vyběhli na ulici Lindargata a pak směrem ke kopci se sochou prvního osadníka. Frank byl rychlejší a v podstatě ji za sebou musel vléct. Na Lindargatě si jich všimla jedna starší dáma, která měla namířeno na Hverfisgatu. Oni ji neviděli, ale ona je sledovala, jak se spolu vynořili z tmavého výklenku u divadla a odběhli pryč. Ty mladé holky už v dnešní době opravdu nejsou normální, pomyslela si. Tuto dívku navíc znala, ale že i ona to táhne s vojáky, to tedy netušila.

Když dáma procházela kolem divadla, nakoukla do temného kouta, ze kterého ta dvojice před chvílí vyběhla. Když uviděla ty holé nohy, zarazila se. Potom přistoupila o krok blíž, aby se podívala pořádně, a tu uviděla tělo mladé ženy, kterou někdo zřejmě schoval pod kartonem a starým papírem. Ihned si všimla, jak nevhodně je ta dívka pro toto roční období oblečená – měla na sobě jen lehké letní šaty.

Kolem budovy skučel vítr.

Dívka si i po smrti uchovala svou krásu. Její prázdné oči jako by vzhlížely k vrcholku stavby, jako by odešla do onoho skrytého světa obyvatel skal, jež zdi budovy připomínaly.

Tři

Marta seděla v thajské restauraci. Na čele se jí leskly krůpěje potu. Objednala si sedmičku – vepřové maso, údajně ten nejpálivější pokrm z jídelního lístku. Konráð od ní ochutnal, ale necítil nic než chilli. Pálilo ho na jazyku, na rtech i v krku. Napil se citronády a zalapal po dechu jako ryba na suchu. On si objednal kuřecí maso, na kterém si pochutnával, protože bylo dobře upravené.

Podnik se nacházel v průmyslové zóně na okraji Reykjavíku. Zvenku nevypadal zrovna vábně; průčelí připomínalo spíš autoservis než restauraci. Marta v návštěvách podobných gastronomických zařízení nacházela zvláštní potěšení. Tyto podniky nebyly drahé, obsluha byla rychlá a pozorná a jídlo dobré. Navíc nehrozilo, že dovnitř zabloudí nějaká snobská smetánka.

Konráðovi zavolala ze stanice a zeptala se, jestli by neměl chuť s ní zajít na oběd. Protože to bylo už dlouho, co se mu Marta ozvala naposledy, Konráð souhlasil. Vzhledem k tomu, že byl v penzi, neměl stejně nic lepšího na práci. Jako kolegům u kriminální policie se jim navzdory poměrně velkému věkovému rozdílu dobře spolupracovalo, ale poté, co Konráð skončil, se jejich vztah výrazně změnil. Vídali se už jen zřídka a za zcela odlišných okolností než dříve. Všechno bylo jaksi jiné, když nepracoval; jako by už nehráli za stejný tým. Konráð měl padla, zatímco Marta byla pořád ještě uprostřed všeho dění a nikdy neměla tolik práce jako teď.

„Nemáš to vepřové trochu moc ostré?“ zeptal se Konráð, když si všiml perliček potu na Martině čele.

„To je možné, ale je dobré. Už jsem jedla i ostřejší jídla.“

„Nepochybně,“ utrousil Konráð a rozhodl se, že si Martu nebude dobírat. Byla někdy příliš snadným cílem. Ustupovala teprve tehdy, když sama pochopila, že nemá pravdu. Musela vědět vždycky všechno nejlíp.

„Jak se máš?“ zeptala se ho.

„Dobře. A ty?“ odpověděl Konráð.

Marta dojedla a otřela si pot z čela. Byla baculatá, měla tlusté prsty, dvojitou bradu a těžká víčka, která měla tendenci klesat, obzvlášť po vydatném jídle. Vlasy měla většinou rozcuchané a nosila skoro jen kalhoty a bílé košile, jelikož neměla chuť se upravovat. Nevěděla, pro koho by to měla dělat. Zlomyslní kolegové od policie jí často říkali Marťanka Marta. Nějaký čas žila s jednou ženou z Vestmanských ostrovů, ale ta ji opustila a vrátila se zpátky domů. Od té doby byla sama.

„Neozvala se ti teď někdy tvoje kamarádka Svanhildur?“ zajímala se Marta. Vzala si párátko a začala se jím dloubat mezi zuby. Tenhle její zlozvyk lezl Konráðovi na nervy, zvlášť když potom skrz zuby hlasitě nasála vzduch.

„Ne,“ řekl Konráð. Svanhildur, patoložka z Národní nemocnice, se mu totiž poslední dobou moc neozývala.

„Spojila se s námi kvůli jednomu muži, kterého našli mrtvého u něj doma. Jmenoval se Stefán Þórðarson. Slyšel jsi o tom?“

Konráð přikývl. Matně si vzpomínal na pár dnů starou zprávu v novinách o tom, že byl starý muž nalezen mrtvý ve svém bytě. Osamělý člověk, který zřejmě sám a opuštěný i zemřel. Jeho sousedka zavolala policii poté, co muže několik dní neviděla.

„A co je s ním?“ chtěl vědět Konráð.

„Myslela jsem, že tě Svanhildur informuje, když se stane něco neobvyklého.“

„Tak to se pleteš.“

„Objevila něco hrozně divného, něco, co tomu lékaři, který vystavil ohledací list, úplně uniklo.“

„Je docela bystrá.“

„Myslí si, že toho Stefána někdo udusil. Pravděpodobně jeho vlastním polštářem.“

„Vážně?“

„Myslí si, že to byla vražda.“

„Jak to? Ten člověk už byl hrozně starý, ne?“

„Chceš vědět, proč byl zavražděn, nebo proč si to Svanhildur myslí?“ odpověděla mu Marta otázkou.

Očividně dosyta najedená a spokojená se zadívala na Konráða a dál se šťourala mezi zuby. Konráð se neubránil úsměvu a zalitoval, že nevyužil příležitosti a neudělal si z ní trochu legraci.

„No dobrá,“ prohlásil. „Začneme tou první otázkou: proč byl zavražděn?“

„To nevíme.“

„A proč si Svanhildur myslí, že byl zavražděn?“

„Kvůli nějakým částečkám v jeho hrdle a dýchacích cestách. Navíc si všimla, že má popraskané žilky v očích. Celou spoustu.“

„Jakým částečkám? Z polštáře?“

„Ano. Svanhildur se domnívá, že mu někdo na obličej přitiskl polštář, dokud naposled nevydechl. Doslova. Nemohl se ani bránit, vždyť už mu bylo přes devadesát. Moc dlouho to asi netrvalo, ale přesto to na něm zanechalo stopy.“

„To už byl tak starý?“

„Ano, a proto k jeho udušení nebyla potřeba moc velká síla. Policisti, kteří se k němu dostali jako první, nepojali vůbec žádné podezření. Byly tam dva polštáře, jeden měl pod hlavou a druhý ležel v nohách postele. Vypadalo… vypadalo to, jako by zemřel ve spánku.“

„Jinými slovy někdo chtěl, aby to vypadalo, že odešel ve spánku.“

„Přesně.“

„A vy jste si tohohle zastíracího manévru nevšimli?“ popíchl ji, protože nemohl odolat pokušení. „Copak jsi u toho nebyla?“

Marta opět vtáhla vzduch mezi zuby.

„Přivolaný lékař si na něm nevšiml ničeho nápadného. My nejsme doktoři. A ti dva policisti se mu nedívali lupou do krku.“

„A proč to Svanhildur udělala?“

„Nechceš se jí zeptat sám?“

„Možná bych měl.“

„Tak se jí zeptej.“

„A kdo byl ten muž? Znali jste ho?“

„Chceš říct, jestli byl na policii starý známý? Ne, to nebyl. Jak jsem řekla, žil sám. S policií nikdy neměl co do činění, nebo aspoň ne v posledních několika desetiletích. Nepovedlo se nám vypátrat nikoho, kdo by ho znal, kromě té sousedky.“

„Žádní přátelé ani příbuzní?“

„Pokud víme, tak ne. Každopádně se zatím nikdo neozval. To se teď možná změní. Dneska večer bude ta zpráva zveřejněna na internetu, zítra bude v novinách. Počkáme, jestli to k něčemu povede.“

„Bylo to vloupání? Zmizelo něco?“

„Nic tomu nenasvědčuje. Naši technici ten byt pročesali, ti lidi tam dneska strávili celý den.“

„Takže ten Stefán musel toho pachatele znát? Otevřel mu dveře a vpustil ho do bytu?“

„Nejsi už náhodou v důchodu?“ opáčila Marta.

„No jo,“ souhlasil Konráð. „Naštěstí.“

Konec ukázky

Table of Contents

Jedna

Dvě

Tři