přeložil Roman Lipčík

Copyright © 2018 Mandy Robotham

Translation © 2021 Roman Lipčík

All rights reserved.

ISBN 978-80-249-4392-3

Klukům: Simonovi, Harrymu a Finnovi.

A také matkám a porodním sestrám po celém světě

Poznámka autorky

Porodní sestry si mezi sebou s oblibou povídají, analyzují a rozebírají. Když odrodíme, při tlachání v odpočívárně u kávy vyprávíme o tom, jak krásný to byl porod, a svěřujeme se s drobnými dilematy: jak sdělit ženám, jak velké vypětí je při porodu čeká? Má smysl je už dopředu podrobně připravovat, jaké utrpení spojené s extází při porodu zažijí? Přivedlo mě to k obecnější úvaze morálního rázu, k situaci, kdy by porodní sestra nechtěla nasadit všechny síly pro bezpečné přežití matky a dítěte. V jakém případě anebo kde by k něčemu takovému mohlo dojít?

Měla jsem na to jedinou odpověď: v případě dítěte, jež by už pouhými svými geny vzbuzovalo odpor všech, kteří nepředstavitelně trpěli vinou jeho otce – Adolfa Hitlera. Ze souhry mého zájmu o válečné dějiny a vášně přivádět na svět děti se zrodila myšlenka na tuto knihu. Vybrala jsem si reálné postavy Hitlera a Evy Braunové, kteří i po osmi desetiletích vyvolávají prudké emoce, a tak jsem podrobila zatěžkávací zkoušce svůj vlastní morální kompas. Přesto ale neslevuji ze zásady, že v okamžiku rození dítěte jsou si všechny ženy rovny: princezny nebo chuďasky, andělské nebo zlé povahy, při porodu si musíme všechny bez rozdílu hrábnout až na dno. Porod stírá všechny předsudky. I Eva je v okamžiku, kdy rodí, jednou z těch žen. Stejně tak dítě přichází na svět bez morální poskvrny – je nevinné, zcela čisté.

Čerpala jsem sice z badatelských podkladů a reálií, ale pokusila jsem se o vytvoření vlastního obrazu z dějin. Už dříve se spekulovalo, že Führer a jeho pozdější žena zplodili potomka, ale Dítě Třetí říše je smyšlený příběh, při jehož tvorbě jsem si v duchu položila otázku: Co kdyby? Stejně tak Anke je smyšlená postava, ztělesňuje však to, co vyciťuji u nejedné porodní sestry: šlechetná bytost, kterou však sžírají pochybnosti a obavy. Jinými slovy, normální člověk.

1

Irena

Německo, leden 1944

V baráku se rozhostil na pár okamžiků klid, jak tomu bývalo pokaždé takhle časně zrána, skoro až ticho, jež tu a tam narušovalo pochrupávání ženských. Noční hlídka přecházela sem a tam mezi řadami paland a s holí v ruce se rozhlížela po nenasytných hlodavcích, aby je smetla: krysy měly ve zvyku vrhat se po nehybných končetinách spících žen. Z horních pryčen stoupaly do stojatého ledového vzduchu malé obláčky dechu. Byl to zvláštní zážitek neslyšet ženy kašlat v obvyklé symfonii žeber otřásajících se při výdeších ze zubožených plic prolezlých infekcí; vždy to vypadalo, že při dalším nádechu se jim hrudní koše rozletí. Každých třicet vteřin proťaly tmu tenoučké paprsky bílého světla, jak reflektor venku neúnavně přejížděl po škvírách v ledabyle stlučených prkenných stěnách, za nimiž se nacházelo to, čemu jsme říkaly domov, protože jiný jsme neměly.

Poklimbávala jsem v přední části baráku, protože jsem věděla, že Irena je v první době porodní. Ticho rozčísl výkřik z palandy poblíž kamínek, jak ji prudký stah stočil do klubíčka, vytrhl z nepokojného spánku a přinutil ji zaúpět skrz zaťaté ulámané zuby:

„Anko, Anke! Ne! Ne ne…! Zastav to!“

Její neklid nebyl známkou slabosti – Irena si tím prošla už dvakrát v době míru –, nýbrž nevyhnutelným průvodním jevem porodu. Rodila dítě. Přivede ho na svět, a to vzbuzovalo v Ireně hrůzu. Dokud bylo dítě v ní, tu a tam koplo, aby dalo na vědomí, že ještě nespotřebovalo všechny matčiny životodárné tekutiny a chce ještě, zbývala naděje. Jakmile bude venku, naděje se dramaticky sníží.

Za chvíli už jsem stála vedle ní, vytahovala hadry a papíry, jež jsme nashromáždily, a připravovala kbelík s vodou, který jsme ještě před večerkou s námahou přivlekly od studny. Byla neklidná, prožívala delirium, jež obvykle vídáme u pacientů s tyfem. Vyschlými rty se z ní znovu a znovu dralo jméno jejího muže, který pravděpodobně přišel už dávno o život v jiném táboře, a házela sebou na tenkém slamníku, až dřevěné laťky pod ním skřípaly.

„Ireno, Ireno,“ opakovala jsem šeptem její jméno a nakláněla se k ní, abych se dostala do zorného pole jejích očí, které se neustále zavíraly a zase otvíraly. Na rozdíl od rodiček v berlínských nemocnicích matky koncentráčnice při porodu odplouvaly jinam, do jiného světa, do hájemství své mysli. Uvažovala jsem, že je to asi způsob, jak uniknout skutečnosti, že přivádějí děti do tohoto drsného, hrozného světa, a vybudovat pohodlné hnízdo alespoň ve snu, když ve skutečném životě to nejde.

Porod proběhl rychle. Napotřetí to tak zpravidla bývá. Irena měla za sebou už několik hodin občasných stahů a kontrakce teď šly rychle za sebou a spěly prudce k vrcholu. Teď už vedle mě stála i Rosa, kterou rozruch taky probral z polospánku. Rozdělala skomíravý oheň a dala vařit trochu vody. Jiná žena přinesla lampu, v níž pro tuto příležitost ušetřila maličko petroleje. Nic víc kromě důvěry v Matku Přírodu jsme po ruce neměly.

Kontrakce byly prudké a plodová voda odtekla při jedné obzvlášť divoké. Bylo jí žalostně málo – ale Irena odolávala. V každé jiné situaci by tělo bylo nucené ze sebe plod vytlačovat, v přirozeném a neúprosném popudu. Prvorodičky si často dělají starosti, jestli poznají, kdy je čas tlačit, a my porodní sestry je můžeme jen uklidňovat, že to zcela jistě poznají, protože to je vnitřní tlak, jaký ještě nezažily, přívalová vlna, které se poddají, protože vzdorovat jí nelze. Irena se však držela svého dítěte zuby nehty, vytekl z ní jen tenký pramínek hlenovité krve, jak jsem viděla, když jsem se podívala pod deku. Znamenalo to, že tělo je víc než připravené plod vypustit, přímo po tom dychtí. Matka však pouhou silou železné vůle drží bránu zavřenou.

Po několika dalších silných stazích Irenina děloha zvítězila: zaznělo výmluvné zachrčení, jež provází lidský rod od úsvitu věků, a já ve světle lampy uviděla, že dítě je na cestě. Hlavička ještě nevylezla, ale pod tenkou, téměř průsvitnou pokožkou Ireniných hýždí se v oblině už rýsoval charakteristický tvar. Irena v zoufalství švihala hlavou, hekala a mumlala: „Ne, ještě ne, zůstaň v bezpečí, děťátko.“ Ruce jí zabloudily k dolní otevřené partii, jakoby v zoufalém pokusu přinutit dítě, aby se vrátilo zpátky. Rosa stála Ireně u hlavy, šeptem ji upokojovala a dávala jí po doušcích napít té nejčistší vody, jakou jsme sehnaly, a já zůstávala s lampou u jejích stehen.

Dítě nedbalo na to, jaká ho čeká budoucnost, a rozhodlo se přijít na svět. Při dalším stahu vyrašily mezi Ireninými stydkými pysky černé vlasy a já ji nabádala „odfukuj, odfukuj“ ve snaze trochu zpomalit postup, abychom se vyhnuly tržným ranám v kůži, které jsme neměly jak ani čím zašít, novému krvácejícímu poranění, na němž by se jen pásly vši a krysy.

Ireně už bylo jasné, že proces nezvrátí, vzdala odpor a dětská hlavička opustila matčiny útroby a kroutivým pohybem si proklestila cestu do světa. Navzdory tomu, kolik porodů už jsem měla za sebou, se pro mě na kratičkou chvíli všechno zastavilo. Hlavička dítěte spočívala na nejčistším hadru, jaký jsme dokázaly obstarat, a ramena a tělo zůstávaly stále ještě uvnitř Ireny. Ta otočila hlavu mokrou potem k Rose a roztřásla se vzlyky úlevy a smutku, jen s malou příměsí radosti. Barák ani nedutal, většina žen se už probudila, dvě nebo tři vystrkovaly hlavy z paland, zvědavost zvítězila nad touhou dospat. Ale jen tak diskrétně vykukovaly, aby nenarušovaly to málo soukromí, které tu rodička měla.

Dítě se z dělohy vynořilo na zádech, podmračeně na mě zíralo a já viděla, jak pomrkává jako čínská panenka a špulí pusu jako kapr, jako by se snažilo dýchat. Vteřiny ubíhaly, ale nebyl důvod k obavám, Irenina životodárná pupeční šňůra mu dodávala filtrovaný kyslík, mnohem čistší než smradlavý vzduch kolem.

„Je to dobré, všechno je v pořádku, dítě tu už za chvilku bude,“ zašeptala jsem. Věděla jsem ale, že proti Ireninu narůstajícímu strachu a sklíčenosti moje slova nic nezmůžou.

Kontrakce zesílily a ona pohnula hýžděmi, aby udělala místo. Hlavička dítěte se pootočila na bok, aby otvorem mohla projít ramena, a pak už z Ireny vyklouzl ven její syn smáčený ještě trochou plodové vody smíchané s krví. Bylo to zubožené stvořeníčko, v porovnání s droboučkými, vyhublými končetinami a napěchovaným šourkem mělo velkou hlavu. Irena ho vyživovala, jak nejlépe dovedla, jenže táborová strava byla chudá na proteiny i tuky, a tohle byl výsledek. Popadla jsem druhý nejčistší hadr, osušila ho a třela nehybné tělíčko, které nevydalo jediný zvuk. „Odejdi, děťátko, ztrať se odsud a ušetři si utrpení,“ pomyslela jsem si ve skrytu duše. Dál jsem ale třela jeho jemnou pokožku a masírovala jsem ho, abych ho probrala, jak je člověk instinktivně naučený, když jde o záchranu života.

Irena se rázem vrátila zpátky z výšin mezi nás a vyděšeně se ptala: „Není mu nic? Jak to, že nepláče?“

„Je jen trochu vyděšený, Ireno, dej mu trochu času,“ uklidňovala jsem ji a sama jsem cítila, jak mi v těle narůstá hladina adrenalinu, když jsem novorozence v duchu pobízela: „No tak, chlapečku, dýchej, udělej to pro ni, honem,“ a přitom jsem mu foukala do polekaného obličejíku a říkala: „Tak nám předveď, jak umíš křičet, maličký. Pěkně se na nás rozkřikni!“

Stačilo ho ještě jednou rázně promnout a rozkašlal se, zajíkl a pak očima ještě vykulenějšíma jako by začal vnímat okolí. Okamžitě jsem ho podala Ireně a přitiskla jí ho na kůži. Po námaze, jakou vynaložila na porod, to bylo nejteplejší místo v celé místnosti a on zareagoval spíš vrněním než křikem zplna hrdla. Každý zvuk však znamenal, že dýchá, že žije.

Poprvé za mnoho měsíců vyjadřoval Irenin výraz naprosté uspokojení. „Pojď, miláčku,“ zavrkala, „ty jsi ale krásný chlapeček. Šikovný klučina.“ Po dvou dcerách přivedla na svět prvního chlapce, po kterém její muž toužil. Nikdo nevyslovil nahlas, co každého napadlo – že patrně žádné z dětí neuvidí dospět do plné síly, kdy by se z nich stali plnohodnotní lidé. Nikdo nechtěl propíchnout bublinu štěstí, v níž momentálně prodlévala.

Rosa i já jsme beze slova pokračovaly v přidělených rolích. Rosa zůstala u Ireny a jejího dítěte, které zasunula hlouběji pod těch pár dek, které jsme daly dohromady, a já jsem bedlivě sledovala Ireniny pohlavní orgány, z nichž vytékala krev a hromadila se na hadru. Bylo to normální – prozatím. Od prvních chvil, kdy jsem se začala školit na porodní sestru, mi ale placenta dělala větší starost než děti. Pouhým vyčerpáním se mohlo tělo uzavřít a jednoduše odmítnout placentu vypudit. Na čele a vzadu na krku mi vyrazily kapky potu. Přijít v této fázi o matku i dítě by dokládalo, že Matka Příroda skutečně nemá srdce.

Ale Irena si s tím poradila jako vždy a se vším v tomhle nehostinném prostředí zbaveném lidskosti. Její obličej zkoupaný ještě stále v hormonech ryzí lásky se bolestně svraštil, jak nastoupila další kontrakce. Po dvou stazích vypadla na hadry drobná, bezbarvá placenta. Dítě vysálo ze své předporodní zásobárny každý gram tuku, až z ní zbyl pomačkaný cár, od nějž se vinula šlachovitá šňůra. Z dobře krmených Němek vycházely tučné šťavnaté pupeční šňůry vinoucí se v bujných spirálách z bohatě prokrvené tkáně, kterou celých devět měsíců zásobovaly živinami. Od příchodu do tábora jsem se nesetkala s jinými než neduživými.

Jakmile jsem si ověřila, že placenta vyšla ven celá – kdyby kousek zůstal uvnitř, mohl by způsobit smrtelnou infekci –, otevřely jsme dveře baráku a vyhodily ji ven, daleko od vchodu. Zběsile se k ní seběhlo několik krys, některé byly velké skoro jako kočka, vylézaly z děr v boční stěně baráku a rvaly se mezi sebou, která se dostane první k pořádné porci čerstvého masa. Před několika měsíci vypukl mezi ženami spor, jestli je rozumné krysy takhle krmit, protože tak jen vyrostou, jenže ta zvířata byla ve svém úsilí sehnat potravu neúprosná. Když žádnou neměly, obrátily se proti nám a ohryzávaly ty z nás, které byly příliš nemocné na to, aby se pohnuly, příliš letargické na to, aby si to uvědomovaly. Když jsme odvrátily pozornost těch tvorů nebo když jsme je nasytily, měly jsme aspoň na chvíli pokoj od jejich slídění. Hlodavce jsem nesnášela, na druhou stranu jsem ale musela obdivovat, jaký mají pud sebezáchovy. Ať hlodavec nebo člověk, všichni jsme se prostě snažili přežít.

S Rosou jsme vším, co bylo po ruce, kolem Ireny uklidily a ona si zatím tiskla nahého novorozeného chlapce na svou holou pleť – neměly jsme nic, do čeho bychom ho oblékly. Lačně pil z jejího povadlého prsu, tvářičky se mu propadaly, jak sál životní sílu z téměř vyprahlého masa. Příliv hormonů jí způsobil nové křeče v těžce zkoušeném břiše, ale vypadala, jako by jí nové nápory, jimž bylo její tělo vystaveno, dělaly radost. Rosa uvařila z ušetřených kopřivových listů trochu čaje a v Irenině obličeji se asi hodinu zračila ničím nezkalená radost. Ale jak tma řídla a štěrbinami ve stěnách se začalo dovnitř vlévat světlo, osazenstvo baráku zneklidnělo. Ireně a jejímu dítěti nezbývalo moc času.

Pár žen přišlo blíž, v kruhu Irenu obstoupilo a spustilo písničku na uvítanou děťátka. Za normálních podmínek by přinesly dárky, jídlo nebo květiny. Tady neměly, co by daly, kromě lásky, kterou si střežily kdesi v dobře chráněném koutku srdce, špetky naděje, již tu a tam nechaly vyvřít na povrch. Hodně z nich o děti přišlo nebo od nich byly oddělené a zoufale se jim stýskalo po vůni právě umytých vlasů svých potomků, sourozenců, neteří, synovců… Všechny byly stejně roztoužené. Jedna z nich se nabídla, že děcku požehná, když tu scházel rabín, a všechny ho přijaly za svého. Od matky dostal jméno Jonas, jmenoval se tak i její muž, a ona přijímala s úsměvem, že se její maličký od té chvíle stal součástí dějin, že jeho existence má dopad na svět kolem.

Posadily jsme se do kouta, já, jediná nežidovka v celém baráku, a Rosa a poslouchaly jsme tu krásnou melodii. Jedním uchem jsem vnímala i zvuky probouzejícího se tábora, vykřikované povely dozorců, neustálý dupot jejich holínek na tvrdé umrzlé půdě. Bylo jen otázkou času, kdy vtrhnou do našeho útočiště. Schovávat dítě nemělo smysl. Už jsme to zkusily – zdusit soustavné fňukání a pláč hladového novorozence nebylo možné. Dosáhly jsme tím tehdy jen toho, že se dozorkyně s matkou i dítětem vypořádaly tím nejchladnokrevnějším a nejbrutálnějším způsobem. Když se nám podaří zachránit aspoň jednoho, bude to mít smysl. Irena má další děti, s nimiž se třeba jednou opět shledá. Nebylo to moc pravděpodobné, ale taky ne vyloučené.

Ireně byly nakonec dopřány téměř tři hodiny, během nichž se mohla těšit z tělesné blízkosti svého právě narozeného dítěte. V sedm hodin se rozlétly dveře a s prudkým větrem vtrhly dovnitř i dozorkyně, aby provedly ranní sčítání. Náš barák měl výjimku a nemusel nastoupit venku, protože hodně žen bylo upoutaných na lůžko a dozorkyně soptily vzteky, když během dlouhého čekání omdlévaly. Orodovala jsem u velitele tábora, aby nás sčítali vevnitř, a překvapivě jsem uspěla – byl to z jejich strany vzácný ústupek.

Hned první dozorkyně přítomnost novorozence vycítila. Zrovna tuhle jsem podezírala, že před válkou pracovala v nemocnici, možná jako porodní sestra. Vždycky se na mě dívala s velkým podezřením, široké čelo jí pokaždé rozvlnily zachmuřené vrásky, obzvlášť když jsem byla obklopená Židovkami, kterých by se ona za nic na světě ani nedotkla. To jí ovšem nebránilo, aby je švihala rukojetí svého obušku; uměla si na jejich vyhublých kostrách najít taková místa, aby jim rány působily co největší bolest. A měla ještě jednu, zlověstnější libůstku.

Byla to zrovna ona, a ne dozorkyně, která jí dělala doprovod, kdo svým nosem zachytil měďnatý odér krve z porodu.

„Takže tu máte dalšího, jo?“

Jako vždy jsem vystoupila. Slovní výměny jsme už braly jako hru. Byla jsem si téměř jistá, že prohraji, to mi ale nezabránilo to zkoušet.

„Dítě se narodilo teprve před hodinou,“ zalhala jsem. „To není moc dlouho. Dejte jí ještě chvíli. Sčítání to nenaruší.“

Sjela pohledem po baráku, odkud se na ni upíralo asi šedesát párů očí, mimo jiné i Ireniny, které se tentokrát nedívaly netečně jako obvykle, ale měly takovou jiskru, jakou jsem u ní ještě neviděla. Chvíli to vypadalo, že dozorkyně uvažuje o krátkém odkladu. Potom ale frkla a zabručela: „Předpisy znáte. Já jsem si je nevymyslela. Je čas.“ Devadesát procent ponížení, kterému jsme byly v táboře vystaveny, vysvětlovaly dozorkyně pořád stejným argumentem – my za to nemůžeme, jen plníme rozkazy. Zbývajících deset procent dělaly čistě pro své potěšení.

V té chvíli se Irena vytrhla ze své poporodní euforie, tiskla si dítě k obnaženým prsům, vymrštila se z palandy a začala couvat do kouta vedle kamen. Zanechávala za sebou krvavou stopu.

„Ne, prosím, ne!“ křičela. „Udělám všechno, opravdu všechno, co budete chtít.“

Dozorkyně dala svým kamenným výrazem na srozuměnou, že smlouvání na ni neplatí, a Irena tedy nabídla sebe. „Odveďte místo něho mě. Odveďte mě, ale jeho ušetřete.“ Horečně se obrátila ke mně. „Ty se o něj postaráš, až tady nebudu, viď, Anke?“

Přikývla jsem na souhlas, ale ve skutečnosti to nebylo možné. Těch pár nežidovských matek, kterým dovolili nechat si dítě, mělo mléko stěží pro vlastní kojence, natožpak pro jedno navíc. Novorozené děti umíraly po pár týdnech na podvýživu a najít dítě, kterému bylo víc než měsíc, byl zázrak. Nepotřebovala jsem se ani ptát, takové žádosti nikdy žádná nevyhověla. Byly jsme všechny napjaté, jak to v Irenině případě dopadne. Byla to scéna, kterou jsme prožily už bezpočtukrát, a přitom nepřestávala mít zcela surreálný přídech: matka, která prosí o život svého dítěte.

Dozorkyně vzdychla, zjevně ji to otravovalo. Co mělo následovat, bylo nevyhnutelné, ale každá matka, pokud nebyla znehybnělá nebo na pokraji bezvědomí, žadonila stejně jako Irena. Byl to mateřský instinkt – nabídnout vlastní život výměnou za záchranu života dítěte.

„No tak,“ pokročila dozorkyně k Ireně, „neztěžuj to. Nechtěj, abych použila násilí.“

Hrábla po hadru, v němž byl chlapeček zavinutý, a Irena se stáhla ještě hlouběji do kouta. Dítě začalo náhle vřískat a ten zvuk přehlušilo zapraskání Ireniných kostí, když na ni dozorkyně nalehla. Vyšla ze střetu vítězně a v ruce třímala kus látky, z něhož volně visely dětské končetiny. Obrátila se, oči měla přimhouřené, takže tvořily stejně úzkou štěrbinu jako její sevřená ústa. Ubikací se rozlehly těžké kroky, jak odcházela ke dveřím, a my jsme se okamžitě shlukly kolem Ireny jako ochranná hráz. Kdyby se rozběhla za dozorkyní, téměř jistě by ji venku zastřelily hlídky rozmístěné na strážních věžích. Vyrazila z temného kouta jako rozzuřená medvědice, zulámané zuby vyceněné, tornádo beznaděje, ale my jsme ji zachytily do naší lidské sítě. Pronikavý jekot se musel nést daleko ven a já si představovala, jak se všichni v táboře na okamžik zastavili, protože pochopili, že právě přišel o život další z nich.

Spoluvězeňkyně se okamžitě pustily do zpěvu, zpívaly smuteční píseň, zvuk nabíral na síle a kruh bolestně trpících žen s Irenou uprostřed se začal pohupovat do rytmu. Zpěv měl poskytnout útěchu, ale měl ještě jeden účel – přehlušit šplouchnutí, jak dítě dopadlo do sudu plného vody. Byl to zvuk stejně strašlivý jako střelba, když jste se s ním seznámili. Rosa zachytila můj pohled, já přikývla a hned jsem pospíchala ke dveřím, abych se pokusila sebrat žalostné mrtvé tělíčko, které dozorkyně pohodila vedle sudu, a zachránit ho před krysami a služebními psy, kteří si na ně dělali zálusk. Placenta je jedna věc, ale tělo, to je člověk. Nemyslitelné.

Po nějaké době přestala Irena ječet a teď už se ozýval jen tichý nářek, který se jí dral z hloubi srdce, soustavné úpění, jež vypovídalo za všechna slova. Takový zvuk jsem slýchala jen v létě na prázdninách na strýčkově statku v Bavorsku, když odvážel na trh čerstvě narozená telata. Matky, kterým je odebral, pak celý den a ještě dlouho do noci neustále zoufale bučely a zmateně hledaly svoje mladé. Ležela jsem v posteli, zacpávala si uši, abych ten mučivý nářek neslyšela. Když jsem byla větší, vždycky jsem se předem zeptala strýčka Dietera, kdy odváží telata na trh, a zařídila si příjezd tak, abych se tomu vyhnula.

Uklidila jsem, jak nejlépe se dalo, a pak jsem se začala věnovat některým dalším nemocným ženám na cimře, ze skrovného přídělu jsem vyměnila pár obvazů, dala jsem jim napít vody a některým jsem jen držela hlavu v náručí, když je přepadl nezvladatelný kašel. V takových chvílích jsem byla vděčná za mechanické bazální úkony, které jsem si osvojila v ošetřovatelských kurzech, protože při nich jsem nemusela myslet. Neměla jsem chuť zamýšlet se nad tím, co se stalo dnes ráno, a nad dalšími obdobnými situacemi, ani z toho vyvozovat nějaké závěry.

Dvakrát jsem vyšla z baráku ven, jednou nadýchat se čerstvého vzduchu – v mrazu jsem přišla trochu k sobě – a podruhé, když jsem zašla do jiného baráku pro nežidovské vězeňkyně, kde dvě nedávno porodily. Řádnou poporodní péči jsem jim poskytnout nemohla, protože jsem neměla vybavení ani léky, ale mohla jsem je aspoň uklidnit, že neztratily nijak enormní množství krve a že se zotavují. O jejich nejzákladnější potřeby se staraly odolnější ženy z jejich baráku a ony se zatím marně pokoušely naplnit svoje žlázy aspoň trochou mléka.

Moje klasifikace v táboře zněla „Němka, politický“, na rukávu jsem měla místo žluté hvězdy našitou červenou a jako zdravotní ošetřovatelka a porodní sestra jsem se směla volně pohybovat mezi baráky, jelikož mi dělalo radost starat se – podobně jako v dobách míru – o kteroukoli ženu bez ohledu na původ nebo vyznání. Většina žen, o něž jsem pečovala, se sem dostala už v jiném stavu, nebo se u nich projevilo těhotenství záhadně v průběhu věznění. To platilo zvláště o židovských ženách, i když žádný z dozorců nebyl nikdy volán k odpovědnosti. Znásilnění prostě nepatřilo do táborového slovníku. Byla to ironie, že velká část dětí, jež se tady narodily, byly z poloviny árijského původu, a přesto byly obětované ve jménu nadřazené rasy.

Po návratu do baráku 23, kterému dozorci i vězňové přezdívali „mateřský barák“, jsem zastihla Irenu na pryčně. Zůstala tam u skomírajícího ohně ležet několik hodin a vždy některá ze zpívajících žen ji tam nepřetržitě zadržovala. Zkontrolovala jsem, jestli příliš nekrvácí, a ona na kratičkou chvíli otevřela oči. Měla je napuchlé, zčernalé váčky pod rozšířenými zorničkami, potažené mázdrou a rozjeté do stran. Když jsem odtáhla ruku od jejího břicha, chytila mě za ni.

„Anke, k čemu to bylo?“ zeptala se mě prosebným tónem, upřela na mě tmavé oči a v zoufalém nářku bez slz padla zpátky na pryčnu.

Nevěděla jsem, co jí odpovědět, protože jsem nerozuměla, jak to myslí. K čemu bylo co? Těhotenství, děti, tenhle život… nebo život všeobecně? Odpověď zkrátka neexistovala.

2

Odjezd

Už jen ta slova způsobila, že jsem se viditelně rozklepala: „Chce s tebou mluvit velitel.“ Z přítmí baráku na mě zíraly vytřeštěné oči, ustal všechen pohyb. Neozval se jediný zvuk, bylo slyšet jen vyděšené dýchání, jež přebilo zvířecí zápach shromážděných lidských bytostí: moči a výkalů, menstruace a vytrácející se pach porodu. Zhnisané ruce mi mokvaly a voják na ně vrhl znechucený pohled. Hledala jsem kus suchého hadru, a to mi ve tmě chvíli trvalo.

„Pospěš si!“ popoháněl mě. „Nebude na tebe čekat věčnost.“

V té chvíli jsem uvažovala jasně: zemřu tak jako tak, nebudu tedy ten okamžik urychlovat. Velitel si nikoho nezval k přátelskému odpolednímu poklábosení.

V ledovém větru, který mi profukoval dírami v oblečení, jsem se paradoxně přestala třást. Napínala jsem v těle každý sval, abych si uchovala aspoň trochu tepla. Z druhé strany holého dvora se na mě upíraly další pohledy, v nichž jsem četla, jak odhadují, co mě čeká, a současně jsem se snažila nezaostávat za ukázkově pochodujícím vojákem. „Jistě, na Anke si vzpomínáme,“ budou si později vyprávět ve vlhké ubikaci. „Ten den, kdy ji zavolali k veliteli, mám v živé paměti. Už jsme ji pak nikdy neviděli.“ Budu-li mít štěstí, stanu se součástí takových vzpomínek, budu žít dál v historkách.

Dozorce mě vedl mezi boudami až k bráně, kde stála administrativní budova. „Běž, běž,“ zavrčel a postrčil mě k ní. Dveře toho domu jsem nikdy předtím neviděla a zpomalila jsem, abych obdivovala spletité řezby na vnější straně, anděly a nymfy, jež určitě vytvořil Ira, kameník a řezbář, který minulou zimu umřel na zápal plic. Ze všeho, co kdy udělal, čišelo, jak je na své dílo hrdý, i tady z těch dveří do domu nepřítele, i když jsem si všimla maličkého chrliče vtěsnaného mezi dvě růže, který jasně zpodobňoval nacistické zlo. Klopýtala jsem do schodů ke dveřím a tohle drobné řezbářovo buřičství mi dodalo špetku odvahy.

Uvnitř mi v nenadálém horku začaly planout tváře a nad horním rtem mi vyrazily kapičky potu. Olizovala jsem je a měla jsem radost z jejich slané příchuti. V rozlehlé vstupní hale obložené dřevem hučel v krbu oheň a vedle ležela naskládaná taková spousta polen, že by vydala na záchranu dobrého tuctu dětí, které jsem za poslední měsíce viděla umřít. Nepřekvapilo mě to, ani to mnou neotřáslo a já se nenáviděla za to, jak jsem bezcitná. Naučily jsme dávat najevo jen ty emoce, jimiž se dalo něčeho dosáhnout: hněv byl plýtvání energií, ale roztrpčení plodilo vychytralost a kompromisy, a to vedlo k záchraně životů.

Bachař sjel pohledem po mých na kost vyzáblých končetinách a štěkl na mě, ať se postavím k ohni, což jsem vzala jako drobný projev lidskosti. Stoupla jsem si zády ke krbu a dovolila teplu, aby mi proniklo skrz prodřené oblečení až na kostnatý zadek; cítila jsem, jak mi rychle sežehává kůži, a přestože to skoro až bolelo, vychutnávala jsem si ten pocit. Voják zaklepal na dveře z tmavého dřeva, zevnitř se ozvalo zavolání a dozorce mi pokynem naznačil, abych vešla dovnitř.

Seděl ke mně zády, měl světlé vlasy, skoro až bílé – mladý árijec jako z plakátu. Dozorce srazil podpatky jako španělský tanečník, sedící muž otočil hlavu a přede mnou se zjevil ukázkový model nacisty: špičaté lícní kosti, zdravě šlachovitý, bohatá strava mu zabarvila pleť dorůžova, do odstínu půvabných plameňáků, které jsem si pamatovala, když jsme s otcem chodili do berlínské zoologické zahrady. Všichni ostatní v táboře měli pokožku v různých odstínech šedé.

Přemístil pár lejster a zadíval se mi na nohy. Jako horká sprcha mě zaplavila nenadálá hanba, protože boty jsem měla samou díru, ale hned jsem dostala na sebe zlost – jak jsem vůbec mohla takhle uvažovat, vždyť za ty díry a bolestivé vřídky na zrohovatělých chodidlech může on a jemu podobní. Zvedl pohled, po troskách mezi nohama a hlavou jen nevšímavě sjel očima.

„Fräulein Hoffová,“ oslovil mě. „Máte se dobře?“

Konec ukázky

Table of Contents

1

2