Přeložila Daniela Orlando

Copyright ©2019 2019 by Terribleminds LLC

All Rights Reserved

Copyright ©2021 for the Czech translation by Daniela Orlando

Copyright ©2021 Jacket design and illustration: David G. Stevenson, based on an image © Tony Watson/Arcangel Images

Copyright ©2021  for Author photo: Edwin Tse

Copyright ©2021 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-7265-8

Kevinu Hearneovi, zosobněné dobrotě a nadhledu.

Divočina, na rozdíl od oblastí, kde krajině vévodí člověk a jeho díla, je zde definována jako oblast, kde země se svým společenstvem živých organismů není omezována člověkem, kde sám člověk je dočasným návštěvníkem.

zákon Spojených států o ochraně divočiny z r. 1964

PŘEDEHRA

KOMETA

Objevitelka komety, Jumiko Sakamoto, věk dvacet osm let, byla amatérská hvězdářka z Kurašiki v prefektuře Okajama. Padla na ni zčistajasna, když hledala úplně jinou kometu – tu, co měla zasáhnout Jupiter.

Jumiko Sakamoto prohlásila, že ten objev jí změnil život. V rozhovoru pro deník Asahi Šimbun řekla: „Zatím jsem se až příliš zaměřovala na materiální věci, shánění dobré práce, hledání dobrého manžela –, ale teď se zříkám těchto povrchních snah jako romantického fantazírování a kariérismu. Vrátím se ke studiu a zjistím víc o našem světě i vzdáleném vesmíru. Ne kvůli finančnímu obohacení, ale protože honba za poznáním je sama o sobě šlechetnou činností.“

Dále uvedla, že se přidá k rostoucí japonské komunitě asexuálů a aromantiků. Měla dojem, že svět už je „přelidněný“ a nemá zapotřebí, aby i ona zvyšovala celkovou „zátěž“.

Kometa Sakamoto – pojmenovaná podle ní – proletěla 2. června ve vzdálenosti 0,1 au (astronomické jednotky) od Země. Ne tak blízko, aby planetu ohrožovala, ale dost blízko, aby byla vidět pouhým okem – a tak blízko, že si vysloužila zařazení mezi „velké komety“, kam patří i další slavné komety jako třeba Halleyova kometa a kometa Hale-Bopp.

Jumiko Sakamoto hodlala v říjnu zahájit studium dalšího vědního oboru, ale nedožila se toho. Zemřela na krvácení do mozku tu noc, kdy kometa míjela Zemi.

PRVNÍ DÍL

POTOMSTVO

1

PRVNÍ Z NÁMĚSÍČNÝCH

Amatérským astronomům se včera v noci naskytlo milé překvapení v podobě jasné oblohy, novu a komety Sakamoto. Posledními třemi velkými kometami byly Lovejoyova kometa v roce 2011, McNaughtova kometa v roce 2007 a proslulá – nebo neblaze proslulá? – kometa Hale-Bopp v roce 1997, ta samozřejmě inspirovala vznik kultu Nebeské brány, jehož členové spáchali hromadnou sebevraždu ve víře, že je nabere mimozemská vesmírná loď doprovázející kometu. Posloucháte Rádio Stonekettle na frekvenci 970 AM, u mikrofonu Tom Stonekettle.

vysílání Rádia Stonekettle, 970AM WBRG, Pittsburgh

3. června

Maker‘s Bell, Pensylvánie

Shana tam stála, koukala na sestřinu prázdnou postel a první, co ji napadlo, bylo: Nessie už zase utekla.

Zkoušela ji volat. Nessie včera sledovala kometu tátovým šuntovým hvězdářským dalekohledem dlouho do noci a Shana si fakticky myslela, že mladší sestra bude ještě v posteli a chrápat, jako když se sype kamení. Netušila, kam jinam se sakra Nessie mohla podít – Shana byla vzhůru už hodinu a chystala jim obědy, skládala prádlo a třídila odpadky, aby je mohla přistavit popelářům na konec dlouhé příjezdovky pro zítřejší odvoz. Díky tomu věděla, že Nessie není v kuchyni. Třeba je nahoře v koupelně.

„Nessie?“ Odmlčela se. Naslouchala. „No tak, Nessie.“

Ale nic.

Znovu ta myšlenka: Nessie už zase utekla.

Nedávalo to moc smysl. Když Nessie utekla prvně, dávalo to smysl. Zrovna tehdy ztratily matku – a to doslova. Všichni čtyři vešli do místní pobočky supermarketu Giant Eagle a vrátili se už jenom tři. Báli se, že mámu někdo unesl a ublížil jí, ale bezpečnostní kamery v samoobsluze nakonec ukázaly, že nešlo o únos – odkráčela automatickými dveřmi jakoby nic a nadobro zmizela z jejich životů. Stal se z ní velký otazník a ten se jim zasekl do tváří jako rybářský háček.

Každopádně bylo jasné, že máma už nechce patřit do jejich životů. Shana už tehdy věděla, že se k tomu schylovalo dlouho, jenže Nessii to nedošlo – a ještě pořád jí to nedocházelo. Nessie si tehdy myslela, že je to tátova vina. A možná i Shanina. A tak si před dvěma lety, skoro na den přesně, jakmile skončil školní rok, napěchovala batoh konzervami a balenou vodou (plus pár čokoládových tyčinek) a utekla z domu.

Našli ji za čtyři hodiny v dřevěném přístřešku na autobusové zastávce v Grangerské ulici, kde se schovávala před náhlým poryvem deště. Klepala se jako zaběhlé štěně. Kopala a zmítala se, když ji táta přijel vyzvednout, a bylo to jako koukat na zápasníka, jak se snaží položit na lopatky tornádo. Pak to ale vzdal a řekl jí: „Když chceš, tak si uteč, ale jestli máš v plánu vydat se za mámou, tak pochybuju, že stojí o to, abychom ji našli.“

Připomínalo to zpomalený záběr na padající sklenici vody. Nessie se mu vrhla do náručí a rozplakala se tak usedavě, že pak už jen trhaně lapala po dechu mezi vzlyky. Celá se třásla a dlaně měla zabořené do podpaždí, jako by objímala sama sebe. Dopravili ji domů. Prospala dva dny v kuse a pak se pomalu, ale jistě vzpamatovala.

To bylo předloni.

Shana ale nechápala, proč by Nessie měla dneska utíkat znovu. Už jí bylo patnáct a nebyl to u ní takový zlom jako u Shany v jejím věku – Shana měla podle táty „pubertu jako řemen“. Trucovala, vztekala se a hormony s ní mávaly jako splašení koně. Teď už jí bylo skoro osmnáct. Bylo to s ní lepší. Většinou.

Nessie byla pořád dobrá, nestala se z ní vlkodlačice. Pořád veselá. Pořád optimistická. Oči jí svítily jako nové nikláky. Měla svůj notýsek, kam si zapisovala všechno, co by chtěla dělat (potápět se mezi žraloky, zkoumat netopýry, uplést si vlastní bačkory, jako to dělávala pramamka, všechna místa, která by chtěla vidět – Edinburgh, Tibet, San Diego –, všechny lidi, se kterými by se chtěla setkat – prezidentka, astronaut, budoucí manžel). Jednou řekla Shaně: „Slyšela jsem, že když si stěžuješ, přeprogramuje ti to mozek jako počítačovej virus a ty jsi pak čím dál víc nešťastná, a tak budu myslet pozitivně, protože se vsadím, že to funguje i naopak.“

Tenhle zápisník teď ležel na prázdné posteli. U postele stála rozbalená krabice – Nessii přišel poštou balík, nějaká laboratorní souprava, určitě ji měla objednanou. (Shana si z ní vypůjčila jednu malou zkumavku, aby měla kam dávat gandžu.) Narcisově žluté povlečení bylo rozestlané a postel vypadala, že se v ní spalo. Na růžovém polštáři byl ještě patrný otisk hlavy.

Shana loupla pohledem po zápisníku. Nessie si začala psát nový seznam – JAKÁ PRÁCE BY MĚ BAVILA??Pod záhlavím stálo: ošetřovatelka v zoo, včelařka, chovatelka alpak, fotografka. Fotografka? říkala si v duchu Shana. To je můj rajón. Projel jí zvláštní záchvěv hněvu. Nessii šlo všechno od ruky. Jestli si usmyslí dělat to, co chtěla dělat Shana, půjde jí to líp a to bude pruda a ony se pak budou do smrti nenávidět. (Vlastně ne. Shana bude nenávidět Nessii. Nessie ji bude bezvýhradně milovat, protože už je taková.)

Shana ji ještě jednou zavolala.

„Ness? Nessie?“ Její hlas se rozléhal domem a odpovídala mu jenom ozvěna. Do prdele.

Táta už bude nejspíš v takzvané dojírně (prohlásil, že pokud se mají zapojit do hnutí za ručně vyráběné sýry tady v Pensylvánii, měli by tomu přizpůsobit i mluvu, sakra) a čeká, že Ness se Shanou budou obsluhovat v nedalekém obchůdku u silnice. Nakonec přijde jednu z nich nahnat do mlíčnice, ať zkontroluje sýřeninu na goudu nebo se pustí do dosoušení plísňáků – a pak promíchá siláž a nakrmí krávy a vůbec, do pytle, dneska má přijet veterinář, podívat se chudince Belindě na zarudlý, rozpraskaný struky a–

Možná právě proto Nessie utekla. Školní rok už skončil a o letních prázdninách si moc volna neužijou – pořád samá práce, práce a zas práce. (Shanu napadlo, že Nessie na to možná šla správně. Taky by mohla zdrhnout. Třeba jenom na den. Zavolá Zigovi, protože je to kámoš a má vlastní hondu, ať pro ni přijede, pak by mohli zahulit, číst si komiksy a drbat čtvrťáky, co právě odmaturovali…)

(Bože, už aby odsud vypadla.)

(Když odsud brzy nevypadne, zůstane tady trčet napořád. Uvízne tady jako v bažině.)

Nessie byla samozřejmě moc hodná na to, aby znovu utekla z domova, a tak možná jenom předběhla Shanu a už je na prodejně. Pilná jako včelička. Jak se to zpívá v té staré písničce na tátově desce od R.E.M.? „Úsměv jako sluníčko“? To je celá Nessie.

Shana už byla po snídani, a tak se pustila do hledání připínacího makroobjektivu na mobil, používaného při focení úplně zblízka, jako pod lupou. K odhalování malých světů, mikrověcí v makroměřítku. Neměla pořádný foťák, ale šetřila na digitální zrcadlovku. Než si na ni našetří, musí fotit na mobil. Třeba se ve stáji nebo v sýrárně najde něco, co bude zblízka vypadat fakt hustě – oprýskaná rez, červená ručička teploměru, bublinky nebo krystalky v sýru.

Vybavilo se jí, kde nechala objektiv posledně – fotila jím snovačku na okně ve svém pokoji a nechala ho ležet na parapetu. A tak se pro něj vydala–

Koutkem oka zahlédla něco venku. Nějaký pohyb na příjezdovce. První, co ji napadlo, bylo: Asi nám utekla kráva.

Přistoupila k oknu.

Někdo tam venku chodil.

Ne. Ne jen tak někdo.

Ta malá blbka v kalhotách od pyžama a růžovém tričku byla už v půlce příjezdovky. A navíc zřejmě i bosá. Ach jo, co zas, Nessie?

Shana pustila objektiv z hlavy a rozběhla se do kuchyně. Rychle vklouzla do tenisek a vyřítila se na zadní terasu, přičemž málem zakopla o tenisku, kterou neměla tak úplně nazutou, ale hned došlápla a běžela dál.

Napadlo ji, že by mohla na sestru zavolat, ale rozmyslela si to. Jen by tím na sebe zbytečně upozornily. Táta by zjistil, že ještě nejsou v obchůdku, pěkně by je kvůli tomu seřval a o to Shana nestála. Dneska ráno neměla náladu na kraviny a už teď jich bylo víc než dost.

Místo toho zasprintovala po příjezdovce sypané rudým štěrkem, skřípajícím pod podrážkami. Holštýnky nalevo od ní bučely a pobekávaly. Jedno tele – asi Lenny Kravitz – tam stálo s nohama do X a dívalo se, jak se Shana snaží dohonit svou praštěnou ségru. „Nessie,“ sykla. „Hej, Nessie!“

Ale Nessie se neotočila. Šla prostě pořád dál.

Čůza jedna mrňavá.

Shana ji předběhla a s dupnutím se před ní rozkročila.

„Proboha, Nessie, co zas do prdele–“

Pak ale uviděla sestřiny oči. Měla je otevřené. Upřené do prázdna, jako by se dívala skrz Shanu nebo mimo ni.

Nevidoucí, ploché jako hlavičky stavebních hřebíků. Vytratil se z nich ten lesk údivu, ta jiskra.

Nessie pokračovala naboso dál. Shana nevěděla, co má dělat – uhnout jí z cesty? Stát jako patník? Vinou nerozhodnosti nakonec udělala od obojího něco – ustoupila o kousek doleva, ale ne tak daleko, aby zabránila neodvratné srážce.

Dívka do ní zprudka vrazila ramenem. Shana se pod úderem zapotácela. Smích, který se z ní vydral, zněl zaskočeně. Bylo to naštvané, nevěřícné vyštěknutí.

„To bolelo, ty trubko,“ utrousila, popadla sestru za rameno a silně jí zatřásla.

Nic. Nessie se jí prostě vytrhla a šla dál.

„Nessie. Nessie.“

Shana zamávala Nessii před očima rukou. Jednou, dvakrát, třikrát. Pak ji něco napadlo, zbloudilá myšlenka, jak se snažila obelhat sama sebe, i když v hloubi duše věděla, že to nemůže být pravda: Chce si ze mě akorát vystřelit. Přestože Shana byla v jejich rodině srandistka a Nessie znala v podstatě jenom hromadu fórů ze základky, tak trapných, že i jejich táta, milovník špatných vtipů, při nich dělal útrpné grimasy. Pro jistotu ale natáhla ruku a zmáčkla Nessii nos jako tlačítko.

„Ťup,“ prohlásila. „Vypni se, robůtku.“

Nessie nehnula brvou.

Dokonce ani nemrkla.

Mrkla vůbec za celou tu dobu? Shana měla pocit, že ne.

Pak před sebou uviděla velkou louži po dešti a houkla na sestru:

„Bacha, Nessie, je tady–“

Pozdě. Nessie to vzala přímo přes ni. Žbluňk. Šplouch. Skončila skoro až po kotníky ve vodě. Šla pořád dál. Jako hračka na klíček, která si to šine rovnou za nosem.

Pořád koukala před sebe.

Pořád pokračovala v cestě.

Ruce měla připažené u boků. Šla rozvážně a najisto.

Něco není v pořádku.

Ta myšlenka ji udeřila do srdce jako pěst. V břiše ji zamrazilo a v žilách měla najednou sněhovou břečku. Chtě nechtě se roztřásla. Pokusila se ten pocit zaplašit a opakovala si: Třeba je jenom náměsíčná. To bude asi ono. Nessie sice ještě nikdy nechodila ve spánku, ale třeba se její mozek rozhodl takhle vypořádat s hormony, co s ní teď zrovna cloumají jako stádo divokých koní.

Otázka zněla: Dojít pro tátu?

Před ní se táhl konec příjezdovky. Byla tam prodejna sýrů a mléčných výrobků, postavená tak, aby připomínala malou červenou stodolu. A poštovní schránka, taky ve tvaru stodoly, ale modré (a s plechovou kravičkou nahoře). A taky ulice.

Ulice.

Proboha, jestli Nessie vyjde do vozovky a zrovna pojede auto…

Zaječela. Křičela, jako by ji na nože brali: „Tati! Tati!“ Ale nic. Žádná odpověď. Možná je na pastvině nebo ve stodole. Doběhnout pro něj by znamenalo nechat Nessii samotnou…

V duchu už slyšela zvuk mřížky kamionu srážejícího její sestru. Křupot kostí pod koly. Při té představě se jí zvedal žaludek.

Nemůžu shánět tátu. Zůstanu u ní.

Takhle to nemůže pokračovat dlouho.

Náměsíčník se musí nakonec probudit.

Nebo ne?

Deset minut. Uplynulo už deset minut. Nessie došla na konec příjezdovky, zatočila jako na neviditelné koleji a pak–

Šla dál. Jako by se nechumelilo.

Po Casselově ulici a Sadové k Herkimerovu mostu – tomu starému krytému mostu nad Scheinerovým potokem, co je na něm ta cedule s amišským vzorem. Nessie pochodovala dál. S pootevřenou pusou, jako by maličko žasla nad něčím, co viděla jen ona.

Shana na ni celou tu dobu mluvila. Pořád přitom zrychlovala, až najednou drmolila jako pomatená. „Sakra, Nessie, naháníš mi hrůzu. Nech toho, prosím tě, už toho nech. Sesypala ses nebo co? Nebo tě ranila mrtvice?“ Pramamku, jejich babičku, ranila mrtvice a pak několik dalších a potom už byla divná. Ležela v posteli a mluvila někdy anglicky, jindy litevsky, ale po většinu času mlela nesmysly. Občas mluvila na ně, občas na lidi, co tam nebyli. Shana si z toho vyvodila, že mrtvice ti nadělá v hlavě paseku, jako když rozšlápneš sušenku. „Zastav se, prosím tě. Za chvíli už budu muset dojít pro tátu. Beztak už si asi dělá starosti, kde jsme. Kristepane. Ten nám dá co proto. Nejspíš teda mně, protože tebe má radši, že jo. Hele, nedělej, že to nevíš. Vypadáš jako mamka. Já vypadám jako – no, jako on.“ A nikdo nemá opravdu rád sám sebe, dodala v duchu. „Tak už přestaň blbnout. Hned teď. Teď?“

Před nimi se tyčil most.

Asi by po něm neměla chodit naboso. Zadře si třísku. A pak by se jí to mohlo zanítit a teď se říkalo, že antibiotika už nezabírají tak, jak by měla, a pan učitel Schultz, co ho měli na biologii, prohlásil: „Začíná poantibiotický věk.“

To rozhodlo.

Shana předběhla Nessii, otočila se k ní a pokračovala v chůzi pozadu, aby na sestru viděla, se zvednutou rukou, a mávala na ni, jako by jí šla předat cenu za první místo. „Nessie, poslouchej mě, ty blbko. Jestli s tím okamžitě nepřestaneš, tak se napřáhnu a jednu ti střihnu. Jasný? Prostě tě – profackuju, bum! Máš poslední šanci.“

Hrozba se minula účinkem. Nessie ji vůbec nezaregistrovala.

Shana zamrkala, protože se jí do očí hrnuly slzy. Hlavně, ať nevidí, že brečíš. Hloupá myšlenka, ale pořád je její starší sestra a Nessie by to neměla vidět.

Nechci praštit svoji mladší ségru.

Vlastně ji svým způsobem chtěla praštit. Ale jen jako. Na pomyslném jevišti v její hlavě to znělo dobře, ale teď, ve skutečnosti? Byla posraná strachy.

„Já tě praštím,“ varovala ji.

Nessii to bylo jedno. Nic neslyšela. Nic neviděla.

Shana zvedla ruku. Dlaň měla otevřenou, připravenou k úderu.

Ošila se. Zaťala zuby. Rozmáchla se.

Konec ukázky

Table of Contents

PŘEDEHRA KOMETA

PRVNÍ DÍL POTOMSTVO

1 PRVNÍ Z NÁMĚSÍČNÝCH