,

JULIA QUINNOVA

BRIDGERTONOVI

#                                       #

•••••

VEVODA A JA

THE DUKE AND I

Copyright © 2000 by Julie Cotler Pottinger

Cover design © Netflix 2021. Used with permission

All rights reserved

Translation © Zdeňka Zvěřinová, 2004,2021

ISBN 978-80-249-4395-4

Pro Danelle Harmonovou

a Sabrinu Jeffriesovou,

bez nichž bych tuto knihu

nedokončila včas.

Pro Marthu z Romance Journal

za konzultaci

názvu této knihy.

A také pro Paula,

přestože jeho představa tance spočívá v tom,

že nehybně stojí, drží mě za ruce a dívá se,

jak se otáčím.

Poznámka autorky

Část autorčina honoráře z prodeje této knihy bude věnována Národní společnosti roztroušené sklerózy.

Drž se, Elizabeth!

Prolog

Narození Simona Arthura Henryho Fitzranulpha Basseta, hraběte Clyvedona, provázely bouřlivé oslavy. Kostelní zvony celé hodiny vyzváněly, ve skvostném zámku – domově novorozence – teklo proudem šampaňské a celá vesnice Clyvedon dostala od novopečeného otce mladého hraběte den volna, aby se zúčastnila hostiny.

„Tohle není jen tak obyčejné dítě,“ prohodil pekař ke kováři.

Simon Arthur Henry Fitzranulph Basset totiž neprožije život jako hrabě Clyvedon. To je pouze čestný titul. Simon Arthur Henry Fitzranulph Basset – nemluvně, které se pyšní více jmény, než může jakékoli dítě potřebovat – je dědicem jednoho z nejstarších a nejbohatších vévodství v Anglii. A jeho otec, devátý vévoda z Hastingsu, na tento okamžik čekal léta.

Zatímco stál v síni před manželčinou komnatou a v náručí choval vřískajícího kojence, srdce mu téměř puklo pýchou. Bylo mu něco přes čtyřicet a se závistí sledoval, jak jeho staří přátelé – všichni vévodové nebo hrabata – plodí dědice po dědici. Někteří se sice před narozením toužebně očekávaného syna museli smířit i s několika dcerami, ale nakonec všichni zajistili pokračování rodu a postarali se, aby jejich krev kolovala v žilách další generace anglické smetánky.

Ne však vévoda z Hastingsu. Přestože se jeho ženě podařilo během patnácti let manželství pětkrát otěhotnět, dítě donosila pouze dvakrát a obě novorozeňata se narodila mrtvá. Po pátém těhotenství, které skončilo krvavým potratem v pátém měsíci, je chirurgové i lékaři varovali, aby se už o dalšího potomka v žádném případě nepokoušeli. Život vévodkyně byl ohrožen. Byla velice křehká, slabá a možná, dodávali decentně, i moc stará. Vévoda se prostě bude muset smířit se skutečností, že vévodství nebude už nadále patřit rodině Bassetů.

Ale vévodkyně, bůh jí žehnej, si uvědomovala svou životní roli. Po šestiměsíčním regeneračním období otevřela spojovací dveře mezi oběma ložnicemi a vévoda započal další úsilí o zplození syna.

Za pět měsíců sdělila vévodkyně vévodovi, že čeká dítě. Jeho okamžitou euforii poněkud kalilo neochvějné rozhodnutí, že nic – zhola nic – její těhotenství nepřekazí. Od okamžiku, kdy vévodkyně zjistila, že se nedostavil její měsíční cyklus, byla upoutaná na lůžko. Každý den za ní chodil doktor a v polovině těhotenství najal vévoda vysoce váženého lékaře z Londýna a platil mu královský honorář, aby opustil svou praxi a přechodně se ubytoval v clyvedonském zámku.

Tentokrát vévoda nepromešká příležitost. Bude mít syna a vévodství zůstane v rukou Bassetů.

Poněvadž vévodkyni začaly sužovat bolesti o měsíc dříve, podepřeli jí boky polštářem. Zemská přitažlivost by mohla udržet dítě uvnitř, vysvětloval doktor Stubbs. Vévoda to považoval za správný argument, a jakmile se lékař uložil večer ke spánku, vsunul pod manželku další polštář, čímž ji zvedl do dvacetistupňového úhlu. Zůstala tak měsíc. A pak konečně nastal okamžik pravdy. Sloužící se modlili za vévodu, který tolik prahl po dědici, a několik si jich vzpomnělo i na vévodkyni, která, jak jí břicho rostlo, byla stále slabší a křehčí. Přesto se snažili příliš nedoufat – koneckonců, vévodkyně už donosila a pohřbila dvě nemluvňata. A i když se jí podaří v pořádku porodit, může to být, nedej bože, i dívka.

Když výkřiky vévodkyně zesílily a staly se častějšími, vedral se vévoda do komnaty i přes protesty lékaře, porodní báby a její pomocnice. Byla to krvavá podívaná, ale vévoda se rozhodl nepromeškat okamžik, kdy se ukáže pohlaví dítěte.

Objevila se hlavička, pak ramínka. Zatímco se vévodkyně namáhala a tlačila, všichni se naklonili dopředu. A pak…

A pak vévoda poznal, že bůh se na Bassety stále usmívá. Nechal porodní bábě minutu na umytí novorozence, potom vzal chlapečka do náruče a vpochodoval do sálu, aby se jím pochlubil.

„Mám syna!“ zahřměl. „Dokonalého, malého syna!“

A zatímco sloužící výskali a prolévali slzy úlevy, vévoda se zadíval na maličkého hraběte a pronesl: „Jsi dokonalý. Jsi Basset. Jsi můj.“

Vévoda chtěl vzít hocha ven, aby každému ukázal, že konečně zplodil zdravého chlapečka, ale dubnový vzduch byl ještě chladný, takže nakonec dovolil porodní bábě, aby dítě odnesla zpátky k matce. Potom nasedl na jednoho ze svých prvotřídních valachů a jel oslavovat, aby tak vykřičel své štěstí všem, kdo budou ochotní naslouchat.

Vévodkyně, která od porodu neustále krvácela, zatím upadla do bezvědomí a nakonec tiše zesnula.

Vévoda manželku oplakal. Skutečně po ní truchlil. Samozřejmě že ji nemiloval a ani ona ho nemilovala, ale pojilo je zvláštní přátelství. Vévoda nečekal od manželství nic víc než syna a dědice, a pokud šlo o to, projevila se jeho manželka jako vzorná choť. Každý týden, bez ohledu na počasí, nechal u podstavce jejího náhrobku pokládat čerstvé květiny a její portrét přestěhoval ze salonku do síně, kde mu přidělil čestné místo nad schodištěm.

Potom se pustil do synovy výchovy.

První rok toho nemohl moc dělat. Dítě bylo ještě malé na přednášky týkající se řízení země a zodpovědnosti. Vévoda ho tedy nechal v péči chůvy a odjel do Londýna.

Tam jeho život plynul stejně jako předtím, než byl požehnán otcovstvím, až na to, že nutil každého – dokonce i krále – aby si prohlédl synův obrázek, který nechal namalovat krátce po jeho narození.

Čas od času navštívil Clyvedon a o Simonových druhých narozeninách se vrátil nadobro, připravený převzít chlapcovu výchovu. Koupil mu poníka, vybral malou pušku pro budoucí hony na lišku a najal soukromé učitele snad pro každý předmět, jaký lidé znali.

„Na tohle všechno je ještě moc malý!“ bránila hocha chůva Hopkinsová.

„Nesmysl,“ odpověděl Hastings blahosklonně. „Samozřejmě nečekám, že si všechno osvojí okamžitě, ale nikdy není brzy začít s výchovou vévody.“

„Není vévoda,“ namítla chůva.

„Bude.“ Hastings se k ní obrátil zády a sklonil se k synkovi, který si na podlaze stavěl asymetrický hrad z kostek. Vévoda nebyl v Clyvedonu několik měsíců, a tak ho potěšilo, jak Simon roste. Byl to statný, zdravý chlapec, s lesklými hnědými vlasy a průzračně modrýma očima.

„Co to stavíš, synu?“

Simon se usmál a ukázal na hrad prstem. Hastings vzhlédl k chůvě. „Neumí mluvit?“ Zavrtěla hlavou. „Ještě ne, milosti.“

Vévoda se zamračil. „Jsou mu dva. Copak by už neměl mluvit?“

„Některým dětem to trvá déle, vaše milosti. Je to velmi bystrý chlapec.“

„Ovšemže je bystrý. Je to Basset.“

Chůva přikývla. Vždycky přikývla, když vévoda mluvil o nadřazenosti krve Bassetů. „Možná,“ nadhodila, „jen nemá co říct.“

Vévoda nevypadal přesvědčeně, ale podal Simonovi hračku vojáčka, poplácal ho po hlavě a odjel z domu, aby se pustil do cvičení nové klisny, kterou koupil od lorda Wortha.

❉ ❉ ❉

Za dva roky už ale nebyl tak optimistický.

„Proč nemluví?“ zahřměl.

„Nevím,“ odpověděla chůva a nervózně si mnula dlaně.

„Cos mu udělala?“

„Nic jsem mu neudělala!“

„Kdybys řádně plnila svoje povinnosti, tak by,“ vévoda vztekle ukázal Simonovým směrem – „mluvil.“

Simon, který si na stolečku skládal písmenka, se zájmem sledoval výměnu názorů.

„Jsou mu čtyři roky, krucinál!“ zařval vévoda. „Měl by umět mluvit.“

„Umí psát,“ vyhrkla chůva. „Vychovala jsem pět dětí a žádné z nich to neumělo s písmeny tak jako pan Simon.“

„Když nebude umět mluvit, nebude mu psaní k ničemu.“ Hastings se obrátil k Simonovi. Oči mu plály vztekem. „Promluv, zatraceně!“

Simon couvl. Spodní ret se mu roztřásl.

„Vaše milosti!“ vykřikla chůva. „Vždyť to dítě vyděsíte.“ Hastings se k ní prudce obrátil. „Asi to potřebuje.

Třeba mu chybí jen dobrá dávka disciplíny. Pořádný výprask mu pomůže najít řeč.“

Vévoda popadl kartáč se stříbrnou rukojetí, kterým chůva česala Simonovi vlasy, a přistoupil k synovi. „Přinutím tě mluvit, ty stupidní mrňavý –“

„Ne!“

Chůva zalapala po dechu. Vévoda upustil kartáč. Poprvé uslyšeli Simonův hlas.

„Cos říkal?“ zašeptal vévoda a v očích se mu zaleskly slzy. Simon, se zaťatými pěstmi a vzdorně vystrčenou bradičkou promluvil: „N-n-n-n-n-n-nebijte –“ Vévoda zbledl jako křída. „Co to blábolí?“

Simon se znovu pokusil o větu: „N-n-n-n-n-n-nebijte –“

„Můj bože,“ vydechl vévoda zděšeně. „Je to idiot.“

„Není!“ vykřikla chůva a chlapce objala.

„N-n-n-n-n-n-ne b-b-b-b-b-b-bijte,“ Simon se zhluboka nadechl, „mě.“

Hastings klesl na sedadlo u okna s hlavou v dlaních.

„Čím jsem si tohle zasloužil? Co jsem komu udělal…“

„Měl byste toho hocha pochválit!“ pokárala ho chůva Hopkinsová. „Čtyři roky čekáte, až promluví, a –“

„A je to pitomec!“ zařval Hastings. „Proklatej, malej pitomec!“

Simon začal popotahovat.

„Hastings a hňup,“ zasténal vévoda. „Celá ta léta modliteb za dědice a teď je všechno nanic. Měl jsem ten titul radši nechat svému bratranci.“ Obrátil se zády k synovi, který posmrkával, otíral si oči a snažil se před otcem vypadat silný. „Nesnesu ten pohled,“ zasupěl. „Nemůžu se na něj ani podívat.“

A s tím vévoda vykráčel z pokoje.

Chůva Hopkinsová k sobě chlapce přivinula. „Nejsi žádný hňup,“ zašeptala vzdorně. „Jsi ten nejchytřejší chlapeček, jakého znám. A jestli se někdo dokáže naučit správně mluvit, vím, že jsi to ty.“

Simon se schoulil v jejím milujícím objetí a rozvzlykal se.

„Ještě mu ukážeme,“ přísahala chůva, „i kdyby to měla být poslední věc, kterou udělám.“

Sestra Hopkinsová dostála svým slovům. Zatímco se vévoda z Hastingsu vrátil do Londýna a snažil se předstírat, že žádného syna nemá, trávila se Simonem každou minutu a vyslovovala slabiky i slova. Pokud se mu podařilo správně je zopakovat, nešetřila chválou, a když ne, měla pro něj povzbudivé slůvko.

Simonova mluva se sice pomalu, ale jistě zlepšovala. Když mu bylo šest, „n-n-n-n-n-n-nedělejte“ se změnilo na „n-n-nedělejte,“ a v osmi letech dokázal vyslovit bez zaváhání celé věty. Ve chvílích, kdy byl rozrušený, však potíže stále přetrvávaly a chůva mu musela často připomínat, že jestli chce slova pronést najednou, musí zůstat klidný a soustředěný.

Simon byl ale odhodlaný, inteligentní a – možná to nejdůležitější – i tvrdohlavý jako beran. Naučil se před každou větou nadechnout a předem promýšlet slova. Všímal si postavení svých úst, když mluvil správně, a snažil se přijít na to, v čem byla chyba, když se mu to nepodařilo.

A konečně, ve věku jedenácti let, se obrátil k chůvě Hopkinsové, zamyslel se, aby si urovnal, co chce říct, a prohlásil: „Myslím, že je čas navštívit otce.“

Chůva prudce vzhlédla. Za sedm let se vévoda na chlapce ani nepodíval. Ba neodpověděl ani na jediný z dopisů, které mu Simon poslal.

A byla jich skoro stovka.

„Jseš si jistý?“ zeptala se. Simon přikývl.

„Tak dobře. Nechám připravit kočár. Zítra vyrazíme do Londýna.“

Cesta trvala půldruhého dne. V podvečer zastavili u Bassetova domu. Zatímco kráčeli nahoru po schodech, chlapec užasle zíral na rušné londýnské ulice. Chůva Hopkinsová tu nikdy dřív nebyla, takže když došli ke vchodovým dveřím, nenapadlo ji nic jiného než zaklepat.

Během několika vteřin se dveře otevřely a z nich si je kritickým pohledem měřil okázale vyhlížející lokaj.

„Vchod pro služebnictvo,“ zanotoval a natáhl ruku, aby dveře opět přibouchl, „je v zadní části domu.“

„Počkejte!“ vyhrkla chůva a vklínila nohu do dveří.

„Nejsme sloužící.“

Lokaj se s pohrdáním zadíval na její šaty.

„No, já ano, ale on ne.“ Popadla Simona za ruku a přitáhla ho dopředu. „Tohle je hrabě Clyvedon a uděláte dobře, když s ním budete jednat uctivě.“

Lokajovi poklesla čelist a několikrát zamrkal. Pak řekl:

„Myslel jsem, že hrabě Clyvedon je mrtvý.“

„Cože?“ zaječela chůva.

„To tedy rozhodně nejsem!“ vykřikl Simon ve spravedlivém hněvu jedenáctiletého chlapce.

Lokaj pohlédl na Simona a okamžitě mu došlo, že skutečně vypadá jako Basset. Uvedl je dovnitř.

„Proč jste si myslel, že jsem m-mrtvý?“ zeptal se Simon a v duchu se proklínal za přeřeknutí. Přesto ho to nepřekvapilo. Pokud byl rozrušený, bylo velmi pravděpodobné, že se zakoktá.

„Není na mně, abych vám na to odpovídal,“ vytáčel se lokaj.

„To tedy je,“ houkla na něj chůva. „Nemůžete chlapci jeho věku říct něco takového a nevysvětlit to.“

Lokaj chvíli mlčel, ale pak konečně promluvil: „Jeho milost se o vás léta nezmínila. Poslední, co jsem slyšel, bylo, že nemá syna. Když to povídal, vypadal dost zdrceně, takže se ho nikdo nevyptával. My – sloužící – jsme se domnívali, že jste zesnul.“

Simon cítil, jak se mu čelist zpevnila a hrdlo stáhlo.

„Držel snad smutek?“ vyzvídala chůva. „Copak vám to nepřišlo divné? Jak jste mohl dojít k závěru, že ten hoch je mrtvý, když ho otec neoplakával?“

Lokaj pokrčil rameny. „Jeho milost často chodí v černém.

Na jeho oblečení by to nic nezměnilo.“

„To je skandál,“ vybuchla chůva. „Žádám, abyste vévodu okamžitě zavolal.“

Simon mlčel. Vší silou se snažil dostat své emoce pod kontrolu. Musel. Nebyla šance, aby dokázal mluvit s otcem, pokud by mu v žilách uháněla krev jako o závod.

Lokaj přikývl. „Je nahoře. Okamžitě mu oznámím, že jste přijeli.“

Chůva začala vztekle přecházet sem tam, tiše si něco mumlala a častovala Jeho milost všemi vulgárními slovy, které ve svém překvapivě rozsáhlém slovníku našla. Simon zůstal uprostřed místnosti, dlaně zaťaté v pěst, a zhluboka dýchal.

Dokážeš to, přesvědčoval se v duchu. Zvládneš to.

Chůva se k němu obrátila. Když viděla, že se chlapec snaží ovládnout, povzdychla si. „Ano, to je ono,“ povzbuzovala ho, padla na kolena a vzala ho za ruce. Dobře věděla, co se stane, jestli se Simon střetne s otcem dřív, než se uklidní. „Zhluboka dýchej. A než promluvíš, mysli na svoje slova. Jakmile se ti to podaří –“

„Vidím, že toho kluka pořád vodíš za ručičku,“ ozval se ze dveří panovačný hlas.

Chůva se napřímila a pomalu obrátila. Snažila se vymyslet něco zdvořilého, cokoli, čím by tuhle děsivou situaci zachránila. Když ale na vévodu pohlédla, viděla v něm Simona a její vztek vzplál nanovo. Vévoda sice vypadal jako jeho syn, ale rozhodně mu nebyl otcem.

„Jste opovrženíhodný ničema,“ vypěnila.

„A vy, madam, jste propuštěna.“ Chůva sebou trhla.

„S vévodou z Hastingsu takhle nikdo mluvit nebude!“ zahřímal. „Nikdo!“

„Ani král?“ ozval se Simon.

Hastings se prudce otočil, aniž postřehl, že jeho syn promluvil srozumitelně. „Ty…,“ pronesl tiše.

Simon odměřeně kývl. Podařila se mu jedna věta, ale byla krátká a nechtěl pokoušet štěstí. Ne, když byl tak rozrušený. Normálně se dokázal celé dny nezakoktat, ale teď… Pod otcovým pohledem se cítil jako nemluvně. Nemluvně bez špetky rozumu.

Jazyk mu náhle ztěžkl.

Vévoda se krutě zasmál. „Chceš mi snad něco říct? Co mi povíš?“

„To je v pořádku, Simone,“ zašeptala chůva Hopkinsová a šlehla po vévodovi zuřivým pohledem. „Nedovol mu, aby tě rozrušil. Dokážeš to, zlatíčko.“

Její povzbudivý tón ale jen přilil oleje do ohně. Simon sem přišel, aby dokázal otci svou samostatnost, a teď s ním chůva jedná jako s miminem.

„Tak co?“ vysmíval se mu vévoda. „Ztratil jsi snad jazyk?“ Simonovy svaly se napjaly. Roztřásl se.

Chvíli, která vypadala jako věčnost, na sebe oba vzájemně zírali. Pak vévoda zaklel a vykročil ke dveřím. „Jsi moje nejhorší prohra,“ zasyčel na syna. „Nevím, čím jsem si tě zasloužil, ale bůh mi pomoz, jestli se s tebou ještě někdy budu muset setkat.“

„Vaše milosti!“ křikla chůva pobouřeně. „Takhle se s dítětem nemluví.“

„Odveď ho pryč, ať se na něj nemusím dívat,“ odplivl si.

„O práci nepřijdeš jedině tehdy, když ho ode mě budeš držet co nejdál.“

„Počkejte!“

Při zvuku Simonova hlasu se vévoda pomalu obrátil.

„Říkal jsi něco?“ protáhl.

Simon se třikrát dlouze nadechl nosem, ústa stále sevřená vztekem. Přinutil se uvolnit čelist a přejel jazykem přes patro, aby si připomněl pocit, kdy mluvil bezchybně. Konečně, zatímco se vévoda znovu chystal odejít, otevřel ústa a promluvil: „Jsem váš syn.“

Simon slyšel, jak sestra Hopkinsová vydechla úlevou, a v otcových očích postřehl něco, co tam dřív neviděl. Pýchu. Ne moc, ale nějaká tam byla. Ukrývala se v hloubce a dávala Simonovi jiskřičku naděje.

„Jsem váš syn,“ promluvil znovu trochu hlasitěji, „a nejsem d–“

Náhle se mu sevřelo hrdlo. A Simon zpanikařil.

Dokážeš to. Dokážeš.

Ale hrdlo se mu stáhlo, jazyk ztěžkl a jeho otec přimhouřil oči…

„Nejsem d-d-d–“

„Jeď domů,“ pronesl vévoda tiše. „Tady pro tebe není místo.“

Simon si pronikavě uvědomoval vévodovo odmítnutí. Cítil podivný druh bolesti, jež do něj vstoupila a plíživě se mu usadila kolem srdce. A zatímco mu nenávist zaplavovala tělo a plála z očí, v duchu si přísahal: Když nemůžu být syn, na kterého je otec hrdý, pak budu přesný opak…

1. kapitola

Bridgertonovi jsou ta nejplodnější rodina z horní společenské vrstvy. Taková přičinlivost na straně vikomtky a zesnulého vikomta je chvályhodná, přestože výběr jmen jejich dětí může člověku připadat poněkud banální. Anthony, Benedict, Colin, Daphne, Eloise, Francesca, Gregory a Hyacinth… Spořádanost je samozřejmě prospěšná ve všech směrech, ale člověk by měl za to, že inteligentní rodiče si dokážou udržet v dětech pořádek, aniž by jejich jména museli řadit podle abecedy.

Mimoto, pohled na vikomtku a všech jejích osm dětí v jedné místnosti dohání člověka k obavám, že vidí dvojmo – nebo trojmo – nebo ještě hůř. Naše autorka dosud nikdy neviděla sourozence, kteří by si byli tak podobní. Přestože neměla čas všimnout si barvy očí, všech osm má téměř stejné posazení kostí i tytéž husté, kaštanové vlasy. Člověku je až líto vikomtky hledající výhodné sňatky pro svoje potomky, že neporodila aspoň jedno dítě s elegantnější barvou vlasů. Přesto je v jejich vzájemné podobě nesporná výhoda – nemůže být pochyb, že všech osm má legitimní rodiče.

Ach, drazí čtenáři, kéž by to byl případ všech rozvětvených rodin…

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 26. DUBNA 1813

„Ooooooch!“ Violet Bridgertonová zmačkala jednostránkové noviny do kuličky a hodila je přes elegantní salonek.

Její dcera Daphne se moudře vyhnula jakémukoli komentáři a předstírala, že je zabraná do svého vyšívání.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

1. kapitola