Našim dětem

Stephen Harrod Buhner

HERBAL ANTIVIRALS

Copyright © 2013 by Stephen Buhner

Originally published in the United States by Storey Publishing, LLC.

All rights reserved

Translation © 2021 by Petr Antonín

ISBN 978-80-242-7193-4

PROČ TATO KNIHA VZNIKLA

Nemá smysl se virů jen bát. Má však smysl jim porozumět.

Frank Ryan, MD, Virus X: Sledování nových vražedných epidemií

Pokud nejste skeptičtí ohledně svého skepticismu, pak nejste skeptiky.

Už několik desítek let se hluboce zajímám o rezistenci vůči antibiotikům, o inteligenci bakterií a o využívání léčebných přístupů, které jsou v podstatě elegantnější než farmaka. Na rozdíl od nich totiž rostlinná léčiva nezpůsobují problémy s rezistencí, jsou mnohem bezpečnější a navíc jsou ekologicky přijatelná – jsou biologicky rozložitelná a také obnovitelná, což o většině farmak neplatí.

Můj dlouhodobý zájem o bylinná antibiotika vedl po dlouhé době k velmi hlubokému prozkoumání systémových přírodních antibakteriálních prostředků proti rezistentním infekcím (Přírodní antibiotika, druhé vydání, StoreyPublishing, 2012, česky: Knižní klub 2014). A během tohoto zkoumání se začala vynořovat řada aspektů rostlinné medicíny, které byly v západním světě dosud neznámé (jako například význam rostlinných synergistů).

Tato kniha pro mne představuje začátek podobného zkoumání světa virů, nově vznikajících rezistentních virových nemocí a ekologicky odpovědnějších (a často účinnějších) forem jejich léčení. V této knize nalezete informace o některých nejlepších širokospektrálních systémových protivirových bylinách na světě. Stejně jako u bylinných antibiotik se tyto rostliny snadno používají i pěstují a jednoduše z nich připravíte léky pro sebe, svou rodinu i své pacienty. A také jsou velmi účinné proti nově vznikajícím a odolným virovým infekcím. Tyto rostliny se samy už dávno naučily, jak zabránit virům (stejně jako bakteriím), aby je zahubily. Rostliny nedokážou utéct, ale určitě se umějí bránit chemickou cestou.

Koncept využívání bylinných antibiotik jako hlavního léčebného prostředku v posledních desetiletích převládl v kulturách mimo západní průmyslové země. Zdravotnictví v Africe,  Asii a Jižní i Střední Americe se odvrací od farmaceutik jako prvořadého prostředku proti bakteriálním infekcím kvůli problémům s rezistencí a také proto, že farmaceutické firmy vydělávají až příliš mnoho peněz na utrpení obyvatel těchto oblastí. Jiné než západní kultury si uvědomily, že si již nemohou dovolit platit za chamtivost těchto společností a nejsou ochotny nechat kvůli tomu umírat chudé obyvatele. Vědci v různých zemích na celém světě už zjistili, že rostlinná antibiotika jsou často účinnější než farmaka. Zkoumají tedy, která jsou nejúčinnější, jaké formy jejich úpravy mají nejlepší výsledky a jak je nejlépe pěstovat. Potom jezdí po svých zemích (zvláště v Africe), rozdávají semena ve vesnicích a učí jejich obyvatele všemu, co sami zjistili, aby tak vesničané mohli vzít léčení do vlastních rukou. V celém procesu neexistuje prostředník, který by shrábl zisk. Rodí se nový model péče o zdraví a je na to nejvyšší čas.

Doufám, že podobný vývoj nastane i v léčení virových chorob. (V Číně již mají mnohaletý náskok, včas totiž pochopili varovná znamení.) Potřebujeme nové paradigma léčení. Potřebujeme nové pohledy na viry, jejich vznik a likvidaci – stejně jako jsme je potřebovali u bakterií. (Dokonce i v komunitách herbalistů na Západě je přístup k virovým infekcím a samotným virům velmi povrchní.) Pokud vystoupíme z konvenčního myšlenkového rámce, v němž jsme uvěznění, můžeme toho udělat hodně pro vznik účinnějšího paradigmatu léčení, které bude ekologicky udržitelné a zároveň přátelštější k lidem.

Doufám, že informace obsažené v této knize pro vás budou podnětné. Doufám, že i vy sami začnete přispívat k tomuto vznikajícímu paradigmatu léčení, které se pomalu vymaňuje z pout překonaného uvažování minulosti. Máme velkou příležitost vytvořit něco nového, co bude lépe odrážet svět kolem nás, co bude skutečně řešit potřeby léčení lidí, kteří se na nás obracejí.

Myslím si, že viry budou velmi tvrdošíjné a opravdu to budeme muset udělat. A to už brzy.

1

NOVĚ VZNIKAJÍCÍ VIRY: ČEMU ČELÍME?

Je naivní domnívat se, že můžeme vyhrát.

David Livemore, MD

Rychle se šířící choroby způsobené patogenními virovými infekcemi s vysokou morbiditou a vysokým procentem úmrtnosti jsou stále hlavní příčnou úmrtí na celém světě. K tomu se ještě začíná objevovat rezistence virů vůči lékům a zároveň nepříznivé dopady antivirových léčiv, která způsobují závažné lékařské problémy, obzvlášť když jsou [tyto léky] podávány v kombinacích během delší doby léčení… Navíc jsou tyto léky velmi drahé, což omezuje jejich používání v zemích třetího světa, kde jsou tyto infekce nejrozšířenější.

Kaio Kitazato a kol.: Virová infekční choroba a přírodní produkty s protivirovou aktivitou.

V podstatné části 20. století byly v západním světě infekční choroby na ústupu, protože jsme se naučili dezinfikovat města, čistit pitnou vodu, zlepšovat hygienu v domácnostech, používat antibiotika, držet na uzdě přenašeče a očkovat. V důsledku toho začal západní svět podléhat pocitu sebeuspokojení a naivně vítal falešný rozbřesk života téměř zbaveného infekčních chorob. Od 80. let minulého století se nám však tato situace jeví mnohem méně bezpečná, protože se vynořila řada dříve neznámých infekčních chorob a znovu se objevily známé infekční choroby, které jsme předtím považovali za vymýcené. Tento trend pokračuje až do současnosti, kdy byla nově identifikována řada patogenů, většinou virů.

Thijs Kuiken a kol.: Nově se objevující virové infekce v rychle se měnícím světě.

V létě roku 2006 zasáhla rozsáhlou oblast různých ostrovů v Indickém oceánu dosud neznámá virová choroba. Na ostrově Réunion vážně onemocnělo 265 000 lidí z celkového počtu 770 000 obyvatel. Jen velmi malý počet infikovaných neměl žádné příznaky. Téměř ve všech případech byla nemoc závažná. Zdravotnická zařízení a nemocnice na ostrově byly zcela zahlceny. I kdyby tomu tak nebylo, nedalo se stejně nic dělat. Zdravotníci tedy nabízeli pacientům „podpůrnou péči“. Jinými slovy jen pozorovali. Čekali. Buď to imunitní systém a tělesné orgány zvládly, nebo ne. V mnoha případech to nezvládly.

Virus brzy přeskočil do Indie, kde podle odhadů onemocnělo 1, 3 milionu lidí. A viník? Relativně málo známá virová choroba, horečka chikungunya (čti „čikunguňa“). Lékařská věda tento virus zná, ale ne moc dobře, nejedná se totiž o běžnou nemoc. A virus navíc zmutoval. Z pozdějších analýz vyplynulo, že k mutaci došlo někdy mezi jarem a podzimem roku 2005. Během šesti měsíců nabyla nemoc v oblasti pandemických rozměrů. Do konce roku 2006 byly infikovány již více než dva miliony lidí.

Nemoc doprovází úporná bolest kloubů (podobně jako u horečky dengue). Nejvíce jsou poznamenány kotníky a zápěstí a často se objevuje zánět spojivek a vyrážka. Bolest kloubů může přetrvávat řadu týdnů nebo měsíců a je vysilující. Neexistuje žádná léčba ani účinný lék. Lékaři doporučují užívat acetaminofen na zmírnění bolesti. A příčina úmrtí u těch, kteří nemoc nepřežili? Poškození jater – acetaminofenem.

Lidé, kteří tuto oblast navštívili, se vraceli domů do Spojených států a do Evropy a nemoc si přivezli s sebou. Ve Spojených státech bylo diagnostikováno více než tisíc případů. V řadě z nich docházelo k přenosu nákazy z člověka na člověka a infikovali se noví hostitelé. Potom, naštěstí pro mnohé z nás, epidemie prostě opadla.

Nemoc rozšiřují především komáři (podobně jako většinu nemocí, o kterých pojednává tato kniha), konkrétně Aedes albopictus (komár tygrovaný). Výskyt tohoto komára byl kdysi omezený na určitou zeměpisnou oblast, ale v posledních padesáti letech se rozšířil na všechny kontinenty. To je jeden příklad, jak rychle se může nový virový patogen rozšířit po celé globální vesnici. Začalo to africkým virem, který se dostal do asijského komára, jenž cestoval s lidmi letadlem a lodí do oblasti Indického oceánu a Indie. A odtud se dostal všude. Podobný dynamický proces se odehrává všude na Zemi. Epidemie chikungunye není nic neobvyklého. Virus způsobující západonilskou horečku se objevil ve Spojených státech v roce 1999 a způsobil rozsáhlou epidemii. Brzy se rozšířil po celém světě a dnes již zdomácněl v Evropě i Asii. Na podzim roku 2002 se v Číně objevil SARS (těžký akutní respirační syndrom) a rychle se rozšířil po celé panasijské oblasti. Epidemiologové zabývající se epidemií SARS zjistili, že se nemoc nejprve objevila v malé oblasti Číny. Lékař, který se věnoval nemocným, pak navštívil Hongkong, kde nakazil 16 lidí. Někteří z nich cestovali, a tak se nemoc během několika týdnů rozšířila po celém světě.

Pak se objevila prasečí chřipka a varovné titulky v novinách:

Lékaři šokováni šířením prasečí chřipky a její závažností.

Jeremy Lawrence, The Independent, 22. prosince 2010

460 obětí chřipky bojuje o život a odborníci přiznávají, že 24 úmrtí způsobených kmenem viru prasečí chřipky je možná jen zlomkem skutečného počtu.

Sophie Borland, Mail Online, 24. prosince 2010

Chřipková krize se dotýká operací rakoviny: Nemocnice se snaží zvládat situaci, ale počet úmrtí roste a Británie balancuje na pokraji epidemie.

Sophie Borland, Mail Online, 27. prosince 2010

A jen o rok později, na podzim 2011, propukla v severní Africe celosvětová epidemie horečky dengue. Brzy se rozšířila na Filipíny a do Portorika, poté co překonala oceány oběma směry. Nakonec zasáhla Brazílii. Do dubna 2012 přijaly brazilské nemocnice více než 50 000 lidí. Každý týden přibývalo pět set nově nakažených.

Podobné virové nemoci se objevují v nových a silných formách na kterémkoli místě na světě. Pokud neexistuje spolehlivá vakcína, není mnoho možností léčení. A ve většině případů taková vakcína neexistuje. Vítejte v jednadvacátém století.

Ale vždyť jsme přece zvítězili… nebo snad ne?

Když se v roce 1946 začalo běžně používat první antibiotikum, penicilin, bylo to považováno za předzvěst konce infekčních chorob. S objevem každého nového antibiotika a s vymýcením každé další infekční choroby sílily hlasy proklamující konec infekčních chorob. Úspěch antibiotik stimuloval frontální útok medicíny proti epidemickým virovým chorobám, a to hlavně prostřednictvím vývoje a používání vakcín. Prvním všeobecně uznávaným úspěchem byla vakcína proti obrně.

Není to sice všeobecně známé, ale pokud se v nějaké oblasti objevil virus obrny, byli infikováni skoro všichni. Jednalo se vlastně o naprosto běžný virus a většina lidí neměla téměř žádné příznaky. Více než 90 % lidí nezaznamenalo vůbec žádné symptomy. Pouze asi 8 % lidí pociťovalo mírné až střední příznaky, obvykle přechodné chřipkové stavy (které způsobuje skoro každý virus). Ovšem u přibližně jednoho procenta populace vnikl virus do nervové soustavy a u těchto infikovaných osob se pak rozvinula nemoc, kterou většina lidí označuje jako obrnu. Způsobovala ochrnutí končetin a u některých pacientů dokonce ztrátu schopnosti samostatně dýchat. Ti pak museli zbytek života strávit uvěznění v jakémsi krunýři, který jim mechanicky stlačoval a uvolňoval hrudník.

Zvláštní je, že navzdory vzpomínkám, jež na tuto nemoc někteří lidé stále mají, a strachu, který ještě před koncem 20. století vzbuzovala, byla obrna relativně vzácná. Epidemie obrny jako takové lidstvo během značné části historie neznalo. V roce 1910 však jedna taková rozsáhlá epidemie zachvátila celý svět. Nemoc se stala metlou průmyslových zemí.

Úspěch antibiotik po 2. světové válce v kombinaci se zakořeněným strachem veřejnosti před touto nemocí nastartoval mocné úsilí medicíny nalézt lék. Stejně jako u většiny virových nemocí se pozornost zaměřila na vakcínu. Netrvalo dlouho a v roce 1955 byla objevena vakcína Salk, která se po úspěšných klinických testech začala hromadně používat.

Celosvětové epidemie se brzy lidem vytratily z paměti, počet infikovaných lidí klesl z milionů na stovky tisíc a v roce 2006 se vyskytlo už jen 1562 případů, téměř výlučně v Asii a Africe. Tento silný příběh o úspěchu vzbuzoval víru, že věda dokáže zabránit rozšiřování všech infekčních nemocí.

Komentář, který v roce 1963 pronesl australský lékař, sir F. Macfarlane Burnet, laureát Nobelovy ceny, je pro tuto dobu typický. Sir Burnet řekl, že do konce 20. století bude lidstvo svědkem „praktické eliminace infekčních chorob jako významného faktoru života společnosti“. O sedm let později prohlásil americký ministr zdravotnictví William Stewart v Kongresu, že „je na čase uzavřít kapitolu infekčních nemocí“. Po jistou dobu se zdálo, že mají pravdu, protože další virová nemoc, na kterou se odborníci vrhli, byly neštovice.

V roce 1958 začali ruští lékaři naléhat, aby byl zahájen celosvětový program na úplnou eliminaci této nemoci, i když se jim za to zpravidla nedostává uznání. V roce 1967 byl již program v plném proudu a každoročně bylo naočkováno asi 250 milionů lidí po celém světě. Hlavně díky úsilí amerického lékaře a epidemiologa Donalda Hendersona byly během deseti let zbaveny viru i poslední oblasti, kde virus dosud přetrvával. A celý svět to oslavoval. Poprvé se podařilo zcela vymýtit z planety významný patogen způsobující nemoc lidí. (Ale abychom byli k viru féroví, Rusové i Američané si ho trochu schovali pro případ, že by ho ještě někdy potřebovali – víte, pro děti.)

Triumfem nad neštovicemi vyvrcholil útok medicíny na mikrobiální patogeny, i když si to tehdy moc lidí neuvědomovalo. Tento úspěch byl považován za začátek konce všech patogenů na světě. Úroveň lidské domýšlivosti se stále zvyšovala, ačkoli v roce 1963 byla i tak dost vysoká. Když lidstvo dokázalo porazit neštovice, vymýtí každý virus na Zemi. Tento názor se rozšiřoval a noviny byly plné optimistických scénářů budoucnosti bez nemocí. Vědci byli hojně citováni (stejně jako dnes), když říkali, že brzy, za pár let, nebude už nikdo umírat na infekční choroby. Většina lidí v průmyslových zemích tomu bezvýhradně věřila… a dosud tomu věří. Takový přístup je bohužel součástí utopického mýtu o vědě budoucnosti (hlavně medicíně), který řada lidí považuje za samozřejmost. Nikdy však neměl příliš společného s realitou. Jak říká lékař a vědec Frank Ryan: „Možná to částečně odráželo politováníhodnou propast mezi praktickými lékaři a vědci věnujícími se základnímu výzkumu.“

Lidé, jejichž živobytí spočívalo ve studiu mikrobů, jejich potenciálu a odolnosti, si totiž nikdy nic nenalhávali. Někteří prozíraví jednotlivci, jako například René Dubos, nás otevřeně varovali, že tento optimismus není opodstatněný. Lidé však vcelku nebyli ochotni naslouchat. Většina lékařů, pokud pomineme širokou veřejnost, byla infikována převládající přehnanou sebedůvěrou a sotva si uvědomovala narůstající hrozbu společenských změn v naší „globální vesnici“. Zdálo se, že nedokážou pochopit nové možnosti, jež nabízí cestování po celém světě jednomu velmi starému nebezpečí… Dnes, když se zapomenuté hrozby vracejí jedna po druhé, aby nás pronásledovaly, když náš živočišný druh ohrožují nové hrozby stejně smrtící jako cokoli, co jsme už zažili během historie, je zřejmé, že poválečná léta byla věkem sebeklamu. Byl to uklidňující a naprosto pochopitelný sebeklam, nic víc.

Je však s podivem, že značně rozšířené vědecké a medicínské názory na Zemi, na vzájemně propojené formy života včetně bakterií a virů, nejsou příliš přesné.

Lynn Margulis a Dorion Sagan se ve své knize Co je život? zmiňují, že „teorie o choroboplodných zárodcích šířících nákazu se nakonec ujala v nečekané míře. Různým typům bakterií se připisovala vina za sněť slezinnou, kapavku, tyfus nebo lepru. Mikroby – dříve zábavné malé anomálie – se začaly démonizovat. Staly se nepřátelskými entitami, které je třeba zničit.“ Tento názor na mikroby však skýtá řadu problémů, z nichž dva se mi jeví jako do očí bijící. První vychází z určitého medicínského paradigmatu vyznávaného v západních zemích a druhý z velmi zastaralého pohledu na přírodu, pocházejícího z 19. a počátku 20. století.

Problém medicínského paradigmatu je velmi jednoduchý, i když se zřídka chápe jako problém. Konkrétně se jedná o to, že většina lékařů a vědců pracujících na poli medicíny běžně hovoří o „příčině smrti“, když mají na mysli mortalitu. V tomto způsobu komunikace je hluboce zakořeněná víra, že bakterie nebo virus (případně mrtvice nebo srdeční choroba) způsobují smrt. Ještě hlubší je přesvědčení, že až budou všechny „příčiny“ smrti vymýceny, porazíme i smrt. Richard Lewontin, badatel a zoolog z Harvardu, napsal: „Tvrzení medicíny tuto možnost nepřímo naznačují, aniž by ji explicitně vyjadřovala. Vědci na poli medicíny hovoří o ‚prevenci‘ úmrtí vyléčením nemoci, ovšem důkazy svědčí o tom, že smrti nelze zabránit, lze ji v nejlepším případě odložit. A navíc tento odklad není tak efektivní, jak se někdy tvrdilo během posledních padesáti let velkého pokroku ve fyziologii, cytologii a medicíně. Bezprostřední příčiny smrti lze odstranit, ale samotnou smrt ne. Musí tedy být příčina smrti jako fenomén, na rozdíl od jednotlivých případů.“ Jinými slovy, pokud by byly odstraněny všechny „příčiny“ smrti, tak navzdory tomu, co říkají lékaři (a zprávy v novinách), bude smrt stále existovat. Smrt je spjatá s tímto místem. Nevyslovený a hluboce zakořeněný názor, že mikroby „způsobují“ smrt, je nejen falešný, ale navíc podněcuje lidi, aby na mikroby pohlíželi jako na nepřátele, jako na účastníky války proti nám, což je však velmi vzdálené pravdě.

Bakterie a viry nejsou „virulentními nepřáteli“. Místo toho jsou těsně vetkány do podstaty života na této planetě. Nelze je zničit, aniž bychom zároveň zničili všechny formy života na Zemi. Toto je velká chyba pohledu na přírodu z 19. a počátku 20. století, která nás stále postihuje. Nebo jak kdysi řekla Lynn Margulisová: „Vyváženější pohled na mikroby jako na kolegy a předky zůstává téměř nevyřčen. Naše kultura ignoruje těžce vydobytou skutečnost, že tito původci nemocí, tyto choroboplodné zárodky, rovněž daly vzniknout veškerému životu.“ I my sami jsme vlastně jakousi formou bakterie – i když tato velmi zneklidňující představa je zcela v rozporu s naší intuicí. Tato forma má ovšem velmi elegantní, symbiogenické a inovativní podoby. Bakterie jsou základem všech forem života na této planetě. Kdyby si bakterie nevytvořily rezistenci k antibiotikům, veškerý život na této planetě by již vymřel, protože životní prostředí by obsahovalo miliony tun antibiotik. U bakterií je uvedený problém s paradigmatem i tak dost velký, ale vezmeme-li v úvahu viry, pak se jeho složitost mnohonásobně zvyšuje. Viry nejsou a nikdy nebyly parazity, i když tak mohou fungovat nebo tím dojmem působit, když kvůli některému onemocníme. Viry vlastně plní velmi elegantní funkce pro ekosystém – stejně jako všechno ostatní na této planetě. Podle komentáře Franka Ryana se viry „proplétají dovnitř a ven z genomů všech forem života na Zemi. Výsledkem je, že pozemský život se stal hustou sítí genetických interakcí.“

DNA není a nikdy nebyla počítačovým programem (což platí i pro RNA). Podle laureátky Nobelovy ceny Barbary McClintockové jde o živý orgán v buňce. DNA a RNA mají podobnou strukturu a stále probíhá intenzivní interakce s okolním světem. DNA je dvouvláknová molekula, RNA jednovláknová, ale obě jsou úzce zapojené do strukturní tvorby životních forem. DNA obsahuje informace o genetickém vývoji živých organismů. RNA je mediátorová molekula využívaná k přenášení genetických informací, které částečně řídí syntézu bílkovin potřebných ke stavebnímu vytváření organismů. Ale opět – tyto nukleové kyseliny nejsou fixovány do určité formy. Proměňují se. Žijeme uprostřed neustálého genetického přepisování. K tomuto přepisování genů nedochází pouze v reakci na podněty zevnitř organismu, ale rovněž – jak vypozorovala Barbara McClintocková – v reakci na komunikaci z okolního prostředí.

Ve skutečnosti neexistuje žádné dělení na uvnitř a vně, není žádné „my“ a „oni“, i když se to může jevit jinak (v rámci paradigmatu z 18. století). Formy života na této planetě jsou živými organismy, což znamená, že mají měkké hranice, velmi měkké hranice. Dochází k neustálé výměně (například energie) mezi vnitřkem a vnějškem všech živých systémů. Krátce řečeno, přes tyto měkké hranice existuje konstantní příliv a odliv života. Podstata ekologické reality tohoto světa to vyžaduje.

Jak uvádí Richard Lewontin:

Dokonce i virové částice, které nemetabolizují energii, se dokážou reprodukovat pouze poté, co proniknou do metabolického aparátu buněk, jež infikovaly. Během virové replikace dochází k úplnému zrušení původně existující hranice mezi virem a jeho buněčným okolím… Organismy nenacházejí již existující ekologické mezery, na které by se adaptovaly, ale účastní se trvalého procesu definování a přetváření svého okolního prostředí. V každém okamžiku působí přirozený výběr, který proměňuje genetické složení populací v reakci na aktuální prostředí, ale jak se toto složení mění, vynutí si doprovodnou změnu v samotném prostředí. Takto jsou organismy a prostředí zároveň příčinou i následkem koevolučního procesu… Malé změny v prostředí vedou k malým změnám v organismu, které opět vedou k malým změnám v prostředí… Obecně řečeno, organismy a prostředí se musejí vzájemně stále sledovat, jinak by život už dávno zanikl.

Konkrétně viry mají schopnost vstupovat do buněk, kde se zmocní částí DNA (nebo RNA) a vetkají je do své vlastní genetické struktury. Pak mohou vetkat tyto části, stejně jako části vlastního genomu, do jiných živých organismů. Jednou z jejich hlavních funkcí je tak vlastně genetické mísení všech životních forem na Zemi. Nebo jak říká Frank Ryan: „Viry jsou nositeli genetické výměny mezi nesourodými druhy, které vytvářejí předivo života na Zemi.“ Náš genom, stejně jako genom veškerého života na Zemi, obsahuje útržky genetických kódů řady jiných forem života. Obsahuje také útržky virových genů. Naše formy a tvary jsou výsledkem komunikace, jež probíhá od zrození života. My jsme tím nepřítelem, s nímž bojujeme.

Krátce řečeno, perspektiva většiny vědců z počátku éry antibiotik byla značně omezená. Dokonce omezenější, než si i ti nejprozíravější lidé dokázali představit. A pohled na svět, který šířili, byl zásadně špatný. Viry jsou hluboce vetkány do ekologického přediva této planety, kde plní zásadní funkce. A dále jsou nesmírně přizpůsobivé. Dokážou velmi rychle změnit svoji stavbu a nabývat nových forem, zdánlivě libovolně. To vše vychází z jejich analýzy prostředí, které je obklopuje. Jsou velmi inteligentní. Vůbec nejsou hloupé. To jsme však určitě byli (a jsme) my, když jsme je za hloupé považovali.

Paradigma medicíny, které se objevilo ve 20. století, bylo chybné – dnes platíme cenu za to, že jsme ho aplikovali tak komplexně. Nyní čelíme vzniku epidemií, jež budou ničivější než kterékoli jiné v minulosti. Pokud se máme přizpůsobit, musíme na svět pohlížet jinýma očima a chápat jej prostřednictvím jiného paradigmatu. Musíme si uvědomit, že viry nejsou tím, za co jsme je považovali. Musíme se naučit vidět je takové, jaké skutečně jsou.

Viry

Pokud jste si toho hodně přečetli o virech nebo jste se zamysleli nad některými výrazy, které při psaní používám, možná jste si všimli, že mnozí lidé označují viry za „částice“. Mezi vědci panuje široce rozšířený názor, že viry nejsou živé. Mnozí trvají na tom, že jsou to pouhé organické struktury, které na sebe vzájemně působí s živými organismy. Jiní tvrdí, že viry jsou „organismy na okraji života“, ale ve skutečnosti se nejedná o organismy s nějakým smysluplným významem. Podle nich je důvodem absence buněčné struktury. Viry nemají vlastní metabolismus a dokážou se reprodukovat pouze uvnitř buněčných struktur a kromě toho k reprodukci ani nepoužívají buněčné dělení. Pokud však biologům položíme otázku, odkud pochází jejich definice života, pak pod tlakem připustí, že tu definici vymysleli lidé, ale že stejně platí. (To vysvětluje, proč výrobci sluneční clony na čelní sklo aut na své výrobky lepí upozornění „POZOR, NEPOUŽÍVAT PŘI ŘÍZENÍ“.) Je poněkud zvláštní, že některé mikroorganismy, jako např. rickettsie nebo chlamydie, jsou považovány za bakterie, tedy živé organismy, přestože mají podobná omezení. (A Země není živá, přestože se může „chovat“ jako živý systém. Proč? Protože konzumuje vlastní odpady, což živé organismy nikdy nedělají, jak všichni vědí… protože se zřejmě nikdy nesetkali se sousedovým psem.)

Na této planetě je spousta virů. Existují odhady, že Země obsahuje 1031 virů, což si lze představit jako jedničku a za ní 31 nul. Technicky řečeno (pro šprty) je to něco mezi nonilionem a decilionem. V podstatě je to opravdu hodně. A existuje strašná spousta druhů. Například 200 litrů vody (objem běžného bojleru na teplou vodu) obsahuje asi 5000 různých virových genotypů. Viry existují v těch nejstudenějších a nejnehostinnějších částech naší planety, ale také ve vařící vodě horkých pramenů. Viry jsou vysoko v atmosféře i v nejhlubších vrtech na Zemi. Žijí na vrcholcích hor i v největších hlubinách oceánu. A někdy dokonce cestují do kosmu. Jsou součástí života na této planetě a nelze se jim vyhnout.

Na rozdíl od bakterií nemají viry jádro ani buněčnou stěnu. Jsou to minimální organismy vybroušené do nejjednodušší struktury. I když jich existuje řada druhů, virus obecně není nic jiného než vlákno DNA nebo RNA, obklopené matematicky elegantním mnohostěnem, jemuž se říká kapsida, jejíž tvar je pro viry typický. U takzvaných „obalených“ virů je kapsida obklopená jedním nebo dvěma obaly z bílkovin. Tato zjednodušená struktura je odlišuje například od bakterií, ale nejsou o nic méně živé. Jsou unikátní formou života (ale to není důvodem k tomu, abychom je diskriminovali). Jsou velmi podobné semenům (nebo sporám) – rostou jen tehdy, když najdou vhodnou půdu. A chovají se podobně jako semena – i když jsou v neaktivním stavu, neustále monitorují vnější svět kolem sebe.

Povrch proteinové obálky virů je posetý receptory, specifickými druhy senzorických orgánů, jež informují viry o jejich okolí. Viry používají tyto elegantní senzorické orgány k analyzování prostředí, v němž se nacházejí. Tyto orgány jim rovněž pomáhají nalézt nejvhodnější buňky. Lékař Frank Ryan uvádí:

Viry disponují jakýmsi primitivním vnímáním, které je na pomezí čichu a hmatu… Umějí detekovat chemické složení povrchu buněk… Díky tomu mají mimořádnou schopnost vnímat ten správný buněčný povrch, což jim umožňuje nalézt jedinečnou hostitelskou buňku. Poznají ji prostřednictvím vnímání v trojrozměrném chemickém složení povrchu.

Konec ukázky

Table of Contents

1