SKRYTÁ SLOVA

Copyright © Alex van Tonder, 2019

All rights reserved

Translation © Jana Vlčková, 2021

ISBN 978-80-249-4410-4

PŘÍPAD RONSON – VÝSLECHY

JANE RONSONOVÁ, MANŽELKA ZESNULÉHO

„Páni detektivové, než začneme, můžu vám nabídnout něco k snědku? Dcera vám ohřeje rajskou polévku, jestli máte hlad. Sama ji uvařila.“

„Za normálních okolností během výslechu nejíme…“

„Prosím. Já na tom trvám. Cítila bych se lépe. Přece neodepřete vdově malou útěchu?“

(Následuje mužský povzdech.)

„Rajskou polévku si dám moc rád, paní Ronsonová. Děkuji vám.“ (Zvuk prostíraných talířů a šoupání židlí.)

„Velice litujeme vaší ztráty.“

„Děkuji vám, páni detektivové. Je to pro nás všechny nesmírně těžké.

Byl to obrovský šok…“

„Tady stojí, že jste spisovatelka…“ (Odmlka.)

„Jsem, ano. Ehmm. Nejsem si jistá, jak to souvisí s jeho smrtí –“

„… a ve vaší nedávno vydané knize hlavní hrdinka zavraždí svého manžela. Shodí ho ze střechy.“

(Ticho.)

„A váš muž zemřel před necelými šestnácti hodinami po pádu ze střechy.“

„Proč… Nejsem si jistá, jestli vám rozumím.“ (Ticho.)

„Přece si musíte uvědomovat, že to vypadá podezřele, paní Ronsonová. Můžu vám říkat Jane?“

„Detektive, já jsem svého muže milovala. Hodně jsme toho spolu prožili, jak jistě víte. Neudělala jsem nic jiného, než že jsem ho celý život podporovala. Zeptejte se, koho chcete. Proč bych zabíjela člověka, kterého nejvíc miluji?“

„Neříkáme, že jste ho zavraždila. Musíme se na jeho smrt podívat ze všech úhlů. Je to naše práce. Váš manžel byl významný člověk. Lidé si budou klást otázky.“

„Vím, kdo byl můj muž. Pro koho si myslíte, že je to větší tragédie? Pro jeho kancelář, nebo pro rodinu? Ztratili jsme manžela, otce…“

(Následuje ženský pláč.)

„Jenom nám to připadá trochu… (odmlka) zvláštní. Že napíšete knihu zrovna o ženě, která po letech potlačované nenávisti shodí svého manžela ze střechy. A pak váš vlastní choť zemře… (tiše) pádem ze střechy, paní Ronsonová –“

„Můžete prosím přestat s tímto typem otázek? Nelíbí se mi, na co narážíte. Detektive, jestli mě obviňujete ze zabití manžela, požaduji právníka.“

1

Ke každému narození se váže příběh. Příběh vaší matky, pokud patříte mezi šťastlivce, kteří nějakou mají, vypráví o vašem narození. Jak jste byli uvedeni na svět. Je to příběh silný, a předem vás varuje. Taková ochutnávka věcí příštích. Příběh mé matky byl trvale nejednoznačný. Vtrhla jsem na svět – její vlastní výraz, ne můj – naprosto nečekaně. Byl nezvykle bouřlivý podzim, konkrétně středeční večer, a ona se vydala vyřídit nějaké pochůzky. Když to na ni přišlo, klidně postavila košík s nákupem na zem a sama se odvezla do porodnice. Plodová voda zmáčela sedadlo i koberečky. Máma ten den popisuje jako pomalou, vlekoucí se katastrofu: táta byl v práci a moji starší sestru několik dní trápil zánět středního ucha. Praskl bojler a jeho obsah zatekl do skříně s prádlem v ložnici rodičů.

„Skutečně jsem neměla náladu navrch rodit,“ sdělila mi. „Ani tobě se nikam nechtělo. Tedy napřed ses narodit chtěla, ale pak sis to rozmyslela. Nechtěla sis nechat říct. Nakonec mě rozřízli a vytáhli tě ven. Ale předtím jsi stačila napáchat nějakou škodu.“

Chtěla jsem vidět fotografie, jako ty, na kterých rodiče pyšně chovají Candice, táta objímá doktorku kolem ramen a z pusy mu trčí nezapálený doutník.

„Tebe jsme nevyfotili, miláčku. Bylo to příšerné a táta dorazil pozdě.“

Jdu se zeptat otce. Opatrně nahlížím přes stůl v jeho pracovně. Vždycky jsem z něho měla trochu strach. Oplácí mi upřený pohled, jako by nechápal, proč se ho ptám zrovna na to, na co se ptám.

„Přijel jsem pozdě kvůli velkému případu. Maminka málem vykrvácela. Nikdo nepořizoval snímky.“

Maminka málem vykrvácela. Tahle slova v sobě budu nosit po celý život. Budou se ke mně vracet v těch nejpodivnějších okamžicích, obzvlášť když budu spokojená. Jako připomínka, že se nemám moc radovat. Nepropadat uspokojení. Maminka málem vykrvácela.

Po operaci mámě zůstala na břiše dlouhá zahnutá jizva. Zeptám se jí, co to je, a ona odpoví, že je to šrám z války, kterou sváděla. Vyzvídám, kde bojovala.

„Mám ho z největší bitvy o tebe!“

Zaťuká mi na nos. „Dělám si legraci, zlato. Tudy jsi přišla na svět.“

Sleduji, jak si po koupeli vtírá do kůže olejíček, jako by jizva mohla zmizet, když pořádně zatlačí a bude ji víc masírovat.

Nebyla jsem jako sestra Candice, o které prohlásila: „Vyklouzla ven jako namydlený blesk. Stačilo se sehnout a už tady byla, usměvavá a připravená žít. Báječné stvořeníčko.“

Máma si nacáká do dlaně další olejíček a potře jím své jizvy.

V novinách vyjde nadšené oznámení: Georgeovi a Sarah Greeneovým se narodila holčička, sestra Candice. Přestože matka svědomitě hraje roli šťastné novopečené maminky, je jasné, že jsem narušila klid zavedené tříčlenné domácnosti, uhnízděné v modro-bílém koloniálním domě v Chapel Street v New Haven, ve státě Connecticut. Nemají to se mnou lehké: jsem alergická na mateřské mléko, citlivá na světlo, zvuky a kousavé látky. Matka neustále sleduje, jestli jsem spokojená, a zoufale se mě snaží utěšit. Připravuje jednu lahev umělé výživy za druhou, ale nikdy sunar dobře nerozmíchá, dudlík se ucpe a následuje další řev. Máma rozšroubuje flaštičku a opatrně mi nalije mléko rovnou do pusy, což vyústí v novou vlnu křiku.

„Pořád jsi brečela,“ odpoví, kdykoliv mě zajímá, jaké to bylo, když jsem byla maličká. Víc mi k tomu nemá co říct.

Protože člověk chce, aby na něho byli rodiče pyšní, a věří tomu, že jsou, vyložím si tento popis jako něco, na co bych měla být právem hrdá. Vyprávím to kamarádkám ve školce.

„Jako malá jsem pořád bulela.“

Takhle to funguje – prodáváš, jak jsi nakoupila.

Rodiče si neuměli s náročným dítětem poradit. Vyrostli v rodinách škrobených konzervativců, kteří se na výchově svých dětí nikdy osobně nepodíleli. Dětství bylo něco, co je třeba uspíšit, zavést vojenský režim, a máš skoro vystaráno. To dobré se uloží do paměti, zachytí na film a přilepí do fotoalba. Části, které nepůsobí zrovna idylicky, se zakamuflují historkami o zmrzlině u moře a domácími videi, kde já a moje sestra dovádíme v bazénu a pištíme radostí na tátových ramenou.

Sestra matčino vyprávění potvrdí.

„Tak strašně hlučné dítě. Uprostřed noci jsi ječela a chtěla tatínka a maminku.“

Noční děsy. Říkají, že jsem se bála tmy. Mám několik vzpomínek, tedy spíš pocitů… Strach, tmavé siluety, ale nejhorší bylo, že nikdo nepřicházel, ať jsem křičela sebevíc. Když mi byly tři roky, Candice už měla dost kvílení ozývajícího se z druhé ložnice. Vlezla ke mně do postýlky a kousla mě do nosu.

Máma se snažila milovat obě dcery stejným dílem, jenže oblíbit si Candice bylo snazší než si zamilovat mě. O mojí starší sestře se lépe vykládalo návštěvám pozvaným na večeři, protože bylo čím se chlubit. Byla okouzlující a vždycky skvěle naladěná.

„Už jsme vám říkali, že Candice byla letos zase nejlepší ve třídě?“ Úspěchy dětí dokážou skvěle prolomit ledy. Umožňují totiž zbytku osazenstva pochlubit se těmi svými. Úplná oxytocinová hostina. Sledovala jsem, jak jim září tváře a hrdost sálá z pórů. Mě přepadala hanba a v břiše jako by mi vířil černý kouř. Nakonec na mně spočinuly matčiny oči. Zaváhání, nepatrný záblesk viny a rychlé vzpamatování.

„Není Jane ta nejroztomilejší holčička, jakou jste kdy viděli?“

Naši hosté jsou shovívaví a ze slušnosti mámě přitakávají. Jsem brambora nabodnutá na sirkách, stěží sedmiletá.

„Je tak rozkošná.“

„Krásná holčička, ta vaše Jane.“

Matce vhrknou slzy do očí. A tak se dozvím příběh svého narození. Od prvopočátku jsem jenom přinášela starosti. Obtížné dítě. V každé rodině se najde jedno takové.

U nás jsem to já.

2

Rodinné historky se stejně jako všechny ostatní mění v závislosti na růstu a vývoji postav. Kolem osmého roku se o mě začali zajímat otcovi přátelé. Už jsem nebyla neviditelná, jedno z dětí míhajících se v pozadí. Zdravili mě, když přijeli. Dívali se mi do očí a oslovovali mě jménem. Pokládali mi otázky.

„Už ses líbala s nějakým klukem?“

„Ne.“

„Ale jdi ty! Taková pěkná holka.“

Cítila jsem se mizerně, jako bych něco provedla. Máma se na mě nesouhlasně zahledí, jako by moje podezření potvrzovala. Jackie, mámina kamarádka, mě obejme kolem ramen a otočí mě k tátovi.

„Asi by sis měl pořídit pušku,“ poznamená.

Jackie se na mě usmívá, prohlíží si mě od hlavy až k patě a žvýká s otevřenou pusou.

„Hlavně zůstaň hubená, zlato. Bohatí muži nemají rádi tlusté holky. Něco o tom vím. Jsem celý život svobodná.“

Máma a Jackie se můžou smíchy potrhat.

Jednoho večera, zrovna když sedím u stolu a čekám na dezert, mi na noze přistane ruka.

„Pojď si mi sednout na klín, broučku.“

Hlas patří Philipovi, který k nám chodí večer kouřit doutníky a popíjet whisky s otcem. Mozolnatá dlaň způsobí, že se ve mně cosi naježí a začne se vařit. Vyškrábu se na něho, protože je dospělý a dospělí se musí poslouchat. A pak mi jeho dlaň vklouzne pod šaty a za okraj kalhotek. Zavrtím se a vykřiknu. Máma mě odtáhne do kuchyně. Na tvář mi dopadne facka a umlčí mě.

„Přestaň zlobit!“ zasyčí.

„Sahal mi na kalhotky.“

„Přestaň si vymýšlet! Maminka ti naplácá, jestli to ještě jednou uděláš. Slyšíš mě, Jane?“

Plác, plác, plác.

Uteču z domu do Campbellova kotce a schoulím se uvnitř. Campbell nic nechápe, ale je rád, že jsem u něho, a vrtí ocasem tak divoce, až jím bubnuje do dřevěných planěk. Snažím se ho utišit a opakuji mu, že je hodný kluk. Philip vyjde ven a hledá mě. Zadržím dech a krčím se ve stínech. Ani se nepohnu. Pozoruji ho, jak několik minut stojí na verandě.

Po chvíli zmizí uvnitř.

Když k nám Philip přijde příště, ignoruji ho, dokud to jde. Až do chvíle, než usedneme ke stolu.

„Proč si nesedneš vedle mě, Jane?“

Nejradši bych po něm hodila nůž, ale místo toho se posadím k talíři.

„Jsi hnusný starý dědek a divně páchneš. A tvoje žena povídala mojí mámě, že tě nemá ráda,“ vyhrknu.

Máma vyskočí ze židle. Philip se málem skácí z té své.

„Jane! Okamžitě běž do svého pokoje.“

Odtáhne mě od stolu a vrazí mi facku. Směji se, jsem v šoku. Táta se řehtá. Philipova žena zírá do polévky a tváří se, jako by se v ní chtěla utopit.

„Je to pravda! Řekla jsi to!“

Plác!

„Bůh ví, co se jí děje v hlavě. Je v problematickém věku,“ slyším mámu, když utíkám do schodů.

„Jako problematická se už narodila,“ poznamená otec. „Nepoddajné dítě.“

Z nejvyššího schodu sleduji, jak se Candice mírně narovná, uždíbne lžičkou malé sousto crème brûlée a vloží si ho do úst.

PŘÍPAD RONSON – VÝSLECHY

JANE RONSONOVÁ, MANŽELKA ZESNULÉHO

„Paní Ronsonová, kolegové ani já jsme vaši knihu nečetli, ale tušíme, o čem je. Označila byste se za pomstychtivou osobu? Skrývala jste v sobě zášť?“

„Nechápu, kam tím míříte. Osobně jsem přesvědčená, že skrývat v sobě zášť je stejné jako upíjet jed. Člověk ublíží nejvíc sám sobě.“

„Přesto v té vaší knížce… Zní to, jako byste chápala, jak chutná touha vyrovnat si s někým účty.“

„Jsem spisovatelka a k mé práci patří porozumět všem druhům pocitů.

Právě tohle dělám. Dávám smysl šílenství.“

„Souhlasíte tedy s tím, že pomsta není vhodnou reakcí na chování, které se nám nelíbí? Věříte v justiční systém?“

„Samozřejmě, že věřím v justiční systém. Můj otec byl právník, můj manžel… Nechápu, jak to souvisí se smrtí mého muže.“

„Jenom se pokoušíme udělat si přesnější obraz. Snažíme se pochopit všechny klíčové hráče. Jste jedním z nich.“

„A vy si myslíte… že jsem se chtěla za něco pomstít?“

„Vůbec ne. Jenomže když o takových věcech píšete, jistě jim rozumíte.

A váš román je o ženě, která se touží pomstít svému choti –“

„A jako žena, která žije na tomto světě a vnímá příběhy jiných žen, kterým muži ubližovali, se divím, proč bych podle vás nemohla takovým věcem rozumět? Určitě víte, že spolupracuji s azylovým domem pro ženy, které se staly obětí domácího násilí. Vyslechla jsem si jejich příběhy. Viděla jsem, jak trpí. Cítila jsem jejich touhu po spravedlnosti.“

(Ticho.)

„Paní Ronsonová, popsala byste se jako výbušný člověk?“

„Co tím naznačujete? Zlost je jedna z emocí. Občas ji pocítí každý.“

„Ale co vy? Pociťujete ji hodně? Je to emoce, které se nedokážete zbavit?“

3

V našem domě je pořád spousta lidí. Koná se oslava a k obvyklému dusnu přispívají společenské obleky a nablýskané kožené střevíčky, v nichž balancují důkladně navoněné manželky v rozmarných šatech, ovinuté kolem paží svých ctihodných choťů jako exotičtí hadi. Smějí se, když je to vhodné. Pozorně poslouchají a neustále jsou fascinované tím, o čem muži hovoří. Matka je jednou z nich, ačkoliv si o sobě myslí, že je chytřejší a má lepší vkus.

Každou chvíli všichni propuknou v smích.

Rodiče ty lidi znají prostřednictvím otce. Mnozí jsou jeho kolegové z ministerstva spravedlnosti. Jiní pracují pro soukromé firmy. Další jsou velká zvířata z korporací, což jsou firmy, které likvidují drobné podniky ve prospěch těch větších. Naparují se a hřímají hlubokými hlasy, vyjadřují své vyhraněné názory, jsou si jisti svým místem ve světě a mocí. Mluví o penězích a politice a o tom, jak prezident všechno zmrší. Zdá se, že všichni prezidenti jsou jeden jako druhý – neschopní despotové s jediným cílem, všechno zkurvit.

„Všechno jde do háje. Nic není jako dřív.“

„Tahle generace se chystá prošustrovat svůj potenciál.“

„Největší problém je Čína s tou svojí zafixovanou měnou.“

„Zatracená Čína!“

Někdy si hosté přivedou děti, které pobíhají po domě a já je přitom probodávám pohledem. Nesnáším je, přestože jsem jedna z nich. Skopávají koberce, lezou mi do pokoje a bez dovolení se přehrabují v mých věcech, obrázcích a denících. Tahají Campbella za ocas tak surově, až kňučí bolestí, a honí se spolu po zahradě.

„Hraj si s Becky a Claytonem,“ zasyčí na mě máma. „A přestaň se cpát těmi jednohubkami.“

„Je s nima otrava,“ žaluji. „Becky mi vytrhla stránku z atlasu.“

„Nebuď nevychovaná!“

Plesk!

„Proč si s nimi nemůže hrát Candice?“

„Protože Candice je teenagerka a na hraní s dětmi je už moc velká.“

Chvíli si s nimi hraji na honěnou a snažím se přijít na to, co na tom má být zábavného. Něco jim navrhnu. Pokouším se udržet je dál od svého pokoje.

„Co kdybychom vymysleli nějakou hru?“

„Hry se nevymýšlejí. Prostě si hraješ. A my si hrajeme.“

Claytonovi je dvanáct a chodí do nejdražší školy ve státě. Jeho rodiče nám to neustále připomínají. Pořád někomu opravuje výslovnost. Zakoulím očima a kopnu do židle.

„Vždyť říkám, abychom vymysleli nějakou hru. Podstatné jméno.

Hru. Napíšeme ji, nacvičíme a potom ji zahrajeme rodičům.“

Sám přitom nesnáší, když ho někdo opravuje. Nervózně přešlapuje a tahá sestru za paži.

„To zní jako pěkná nuda. My si chceme hrát na schovávanou.“

„Jo,“ přidala se Becky. „Pojďme si hrát na schovku.“

„Vy kluci nic jiného neumíte. Schovka je nuda.“ Zašklebila jsem se a ukázala jim vztyčený prostředník.

„Ty jsi sprostá!“

„Ty jsi zlá!“

„Jo, jsi zlá a nejsi dost stará, abys dokázala napsat hru.“

„Fajn. Budeme si hrát na schovávanou.“

Ukryji se ve svém pokoji a kliku podepřu židlí. Skrz okno upřeně zírám, jak ti dva spratci pobíhají kolem domu, dokud máma nezaklepe na dveře.

„Proč si nehraješ s Becky a Clayem?“

„Protože je s nimi otrava.“ Povzdechne si.

„Proč nemůžeš být normální devítiletá holčička?“ Matka v souvislosti se mnou často volí slovo „normální“. Slýchám ji, jak mě v kuchyni, když s tátou osamí, bez přestání kritizuje.

„Není normální, že chce být pořád sama.“

Konec ukázky

Table of Contents

1

2

3