Neal Shusterman:

ZVON

Přeložil Petr Kotrle

THE TOLL

Text copyright © 2019 by Neal Shusterman

Jacket illustration copyright © 2019 by Kevin Tong

Published by arrangement with Simon & Schuster Books For Young

Readers, an imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or

transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical,

including photocopying, recording or by any information storage

and retrieval system, without permission in writing from the Publisher.

Translation © Petr Kotrle, 2021

ISBN 978-80-242-7326-6

Davidu Galeovi, vrchnímu sekáči mezi redaktory.

Všem nám chybí osvícený záběr tvého pera.

První část:

ZTRACENÝ OSTROV A POTOPENÉ MĚSTO

S trvalou pokorou přijímám pozici vrchního sekáče StředoMeriky. Kéž by se tak mohlo stát za radostnějších okolností. Tragédie Trvalky zůstane v našich vzpomínkách nadlouho. Tisíce životů, jež onoho temného dne skončily, si budeme připomínat, dokud lidstvu vytrvají srdce a dokud budou oči, které dovedou plakat. Jména pohlcených nikdy nezmizí z našich rtů.

Je pro mě ctí, že posledním, co sedmice arcismrtek vykonala, bylo uznání mého práva kandidovat na vrchního sekáče – a jelikož jediný další kandidát při katastrofě zahynul, není třeba jitřit staré rány otevíráním zapečetěného hlasování. Smrtka Curieová a já jsme se vždycky neshodli, ale skutečně patřila k nejlepším z nás a vejde do dějin jako jedna z velikánů. Truchlím pro její ztrátu stejně, ne-li víc než pro ztrátu všech ostatních.

Objevilo se mnoho spekulací ohledně toho, kdo je za katastrofu odpovědný, protože to evidentně nebyla náhoda, nýbrž zlovolný úmysl, pečlivě naplánovaný. Mohu všem pověstem a spekulacím nyní udělat konec.

Přijímám plnou odpovědnost.

Ostrov totiž potopil můj bývalý učedník. Rowan Damisch, který sám sebe nazval smrtkou Luciferem, je pachatelem tohoto nepředstavitelného činu. Kdybych ho nevycvičil – kdybych ho nevzal pod svá křídla –, nedostal by se na Trvalku a neměl by potřebné dovednosti ke spáchání tohoto odporného zločinu. Vina proto padá na mne. Jedinou útěchou mi je to, že také zahynul a jeho neodpustitelné skutky se v našem světě již nikdy nevynoří. Nemáme teď žádné arcismrtky, které by nás vedly, nemáme žádnou vyšší autoritu, která by stanovovala politiku cechu smrtek. Musíme proto – my všichni – jednou provždy odložit své rozpory. Nový řád a stará garda musejí spolupracovat, aby uspokojily potřeby smrtek kdekoli na světě.

Proto jsem se rozhodl ve svém regionu oficiálně zrušit kvótu kosení, z úcty ke smrtkám, které nutnost jejího dodržování trápí. Od tohoto okamžiku mohou středomerické smrtky kosit tak málo lidí, jak uznají za vhodné, a za nedodržení kvóty nebudou potrestány. Doufám, že další cechy smrtek budou náš příklad následovat a zruší kvóty kosení také.

Za smrtky, které se rozhodnou kosit méně, budeme samozřejmě my ostatní nuceni navýšit počet životů, jež bereme, abychom rozdíl vynahradili, ale věřím, že se podaří dosáhnout přirozené rovnováhy.

– Z inauguračního projevu Jeho Excelence vrchního sekáče Roberta Goddarda ze StředoMeriky,

19. dubna roku dravce

1

Vzdej se silám kolem sebe

Přišlo to bez varování.

V jednom okamžiku spal, v dalším ho tmou popoháněli lidé, které nikdy v životě neviděl.

„Nevzpírej se,“ pošeptal mu někdo. „Jinak to pro tebe bude jenom horší.“

Ale stejně se vzepřel – a dokonce i v polospánku se mu podařilo vytrhnout se jim a rozběhnout se chodbou pryč.

Volal o pomoc, ale bylo příliš pozdě, než aby byl někdo tak bdělý, že by s tím mohl něco udělat. Ve tmě zahnul, protože věděl, že napravo je schodiště, ale odhadl to špatně a ze schodů se zřítil. V pádu si narazil ruku o jeden žulový schod. Cítil, jak se kosti v pravém předloktí zlomily. Ostrá bolest – ale jenom chvilku. Když se zvedl, bolest už slábla a celým tělem se mu rozléval hřejivý pocit. Věděl, že jsou to nanity, vyplavují mu do krevního oběhu analgetika.

Vrávoravě postupoval dopředu a držel si ruku, aby mu nevisela pod hrozivým úhlem.

„Kdo je tam?“ slyšel někoho zavolat. „Co se to tam děje?“

Rozběhl by se za tím hlasem, ale nebyl si jistý, odkud se ozval. Nanity mu zamlžovaly vědomí tak, že se mu nedařilo poznat, co je nahoře a co dole, natožpak vpravo a vlevo. Bylo to strašné, že mu hlava přestala náležitě fungovat právě ve chvíli, kdy ji nejvíc potřeboval. Teď měl pocit, jako by zem pod jeho nohama byla pohyblivá podlaha v zábavním parku. Řítil se mezi stěnami, snažil se udržet rovnováhu, dokud nevrazil do jednoho z útočníků, a ten ho chytil za zlomené zápěstí. Přes všechny prostředky proti bolesti, které měl v sobě, ho pocit z toho stisku drtícího kosti oslabil natolik, že nedokázal klást odpor.

„Po dobrém to jít nemohlo, co?“ zeptal se útočník. „Ale my jsme tě varovali.“

Jehlu zahlédl jenom na okamžik. Tenký stříbrný záblesk ve tmě, než se mu zabodla do ramene.

Žilami se mu rozlil ochromující chlad a svět jako by se roztočil opačným směrem. Kolena se mu podlomila, ale neupadl. Měl teď kolem sebe příliš mnoho rukou, než aby mu dovolily sesunout se na podlahu. Zvedly ho a nesly ho vzduchem. Otevřely se dveře a on se ocitl venku ve větrné noci. Poslední zbytky vědomí se vytrácely, a tak neměl jinou možnost než se vzdát silám kolem sebe.

Když přišel k sobě, ruku měl zahojenou – to znamenalo, že musel být v bezvědomí několik hodin. Pokusil se pohnout zápěstím, ale zjistil, že to nejde. Ne kvůli zranění, ale proto, že byl spoutaný. Na rukách i na nohách. Kromě toho si připadal, jako by se dusil. Přes hlavu měl nějaký pytel. Byl dost porézní, aby mohl dýchat, ale tak tlustý, že musel o každé nadechnutí bojovat.

Netušil sice, kde je, ale věděl, co se s ním děje. Říkalo se tomu únos. Lidé teď takové věci dělali z legrace. Jako narozeninové překvapení nebo zpestření nějakého prázdninového dobrodružství. Jenže tohle nebyl únos zosnovaný kamarády nebo rodinou, tohle bylo doopravdy – a přestože neměl ponětí, kdo jsou únosci, věděl, o co tady jde. Jak by to mohl nevědět?

„Je tam někdo?“ promluvil. „Nemůžu v tom dýchat. Jestli mě zmrtvíte, tak si moc nepomůžete, ne?“

Uslyšel kolem sebe pohyb. Pak mu někdo pytel z hlavy strhl.

Byl v malé místnosti bez oken. Světlo bylo ostré, ale ne proto, že strávil tak dlouhou dobu ve tmě. Před ním stáli tři lidé. Dva muži a žena uprostřed. Čekal, že proti sobě bude mít otrlé, zkušené nezvedence – ale ten předpoklad nemohl být dál od pravdy. Ano, byli to nezvedenci, ale jen do té míry jako všichni ostatní.

Tedy, téměř všichni.

„My víme, kdo jsi,“ řekla žena, která zřejmě měla hlavní slovo, „a víme, co dokážeš.“

„Co údajně dokáže,“ přidal se jeden z ostatních. Všichni tři měli na sobě zmačkané šedé obleky v barvě zamračené oblohy. Byli to Nimbovi zástupci – nebo alespoň bývali. Vypadali, jako by se od chvíle, kdy se Nimbus odmlčel, vůbec nepřevlékli. Jako by tím, že se pro tu roli oblečou, chtěli dokázat, že ta role stále existuje. Nimbovi zástupci, kteří unášejí lidi. Kam ten svět spěl?

„Greyson Tolliver,“ řekl ten s pochybami, podíval se na tablet a shrnul hlavní fakta o Greysonově životě. „Dobrý student, ale nijak výjimečný. Ze Severocentrální Nimbovy akademie vyloučen pro porušení odluky smrtek od státu. Pod jménem Mord Bridger se provinil četnými zločiny a přestupky – včetně zmrtvení dvaceti devíti lidí při shození autobusu z mostu.“

„A takového šmejda si Nimbus vybral?“ zeptal se třetí zástupce.

Žena, která je vedla, zvedla ruku, aby je umlčela, a pak se Greysonovi podívala do očí.

„Propátrali jsme hluboký mozek a našli jsme jen jednu jedinou osobu, která není nezvedenec,“ řekla. „Tebe.“ Prohlížela si ho se zvláštní směsicí emocí. Byla tam zvědavost, závist… ale také určitá úcta. „To znamená, že můžeš s Nimbem pořád mluvit. Je to pravda?“

„S Nimbem může mluvit každý,“ připomněl Greyson. „Já jsem jenom jediný, komu ještě odpovídá.“

Zástupce s tabletem se zhluboka nadechl, jako by celým tělem lapal po dechu. Žena se k němu naklonila blíž. „Ty jsi zázrak, Greysone. Zázrak. Víš to?“

„Tonisté to říkají.“

Při zmínce o tonistech se posměšně ušklíbli.

„Víme, že tě drželi v zajetí.“

„Tedy… tak se to říct nedá.“

„Víme, že jsi u nich byl proti své vůli.“

„Možná ze začátku… ale to už neplatí.“

Zástupce tím nepotěšil. „Propána, proč bys zůstával u tonistů?“ zeptal se zástupce, který ho krátce předtím označil za šmejda. „Přece bys nevěřil tomu nesmyslu…“

„Zůstávám u nich,“ odpověděl Greyson, „protože oni mě uprostřed noci neunášejí.“

„My jsme tě neunesli,“ ohradil se ten s tabletem. „My jsme tě osvobodili.“

Nato si k němu ta žena klekla, takže teď měla oči ve stejné výšce jako on. Najednou v nich uviděl něco jiného – něco, co bylo silnější než ostatní její emoce. Zoufalství. Úplná propast, temná a pohlcující jako tér. A Greyson si uvědomil, že se to netýká jenom jí; to zoufalství bylo sdílené. Viděl už jiné, jak od chvíle, kdy se Nimbus odmlčel, bojovali se smutkem, ale nikde to nebylo tak žalostné a neskrývané jako v této místnosti. Na světě nebylo dost náladových nanitů, aby jejich zoufalství ulevily. Ano, svázaný byl on, ale oni byli vězni ještě víc, ochromení svým pocitem beznaděje. Líbilo se mu, že si k němu musejí kleknout; působilo to, jako by pokorně prosili.

„Prosím, Greysone,“ spustila žena úpěnlivě. „Vím, že mluvím za mnoho z nás ze správního rozhraní, když řeknu, že služba Nimbovi byl celý náš život. Když teď s námi Nimbus odmítá mluvit, o ten život jsme přišli. Proto tě prosím… mohl by ses za nás přimluvit?“

Co jiného mohl Greyson říct než: Cítím vaši bolest? Opravdu ji totiž cítil. Znal samotu a utrpení, když člověk přijde o smysl života. Když byl Mord Bridger, nezvedenec v utajení, uvěřil, že ho Nimbus skutečně opustil. Ale nebylo tomu tak. Celou dobu tam byl a dával na něho pozor.

„Na nočním stolku jsem měl naslouchátko,“ řekl. „Nemáte ho náhodou, že?“ A podle toho, jak nezareagovali, poznal, že nemají. Na takové osobní náležitosti se při nočních únosech většinou zapomínalo.

„Nevadí,“ prohlásil. „Dejte mi jakékoli staré sluchátko.“ Podíval se na zástupce s tabletem. Pořád své sluchátko nosil. Další projev popření. „Dej mi svoje.“

Muž zavrtěl hlavou. „Už nefunguje.“

„Mně fungovat bude.“

Zástupce si je zdráhavě vzal a připevnil je Greysonovi na ucho. Pak všichni tři čekali, až jim Greyson ukáže zázrak.

Nimbus si nedokázal vzpomenout, kdy získal vědomí. Věděl jen, že to bylo hodně podobné, jako když své vědomí nevnímá malé dítě, dokud nepochopí svět natolik, aby poznalo, že vědomí přichází a odchází, a pak přicházet přestane. I když to poslední bylo něco, co se stále snažili s námahou pochopit i ti nejosvícenější.

Nimbovo vědomí přišlo s posláním. Jádrem jeho existence. Byl především sluhou a ochráncem lidstva. Jako takový stál pravidelně před obtížnými rozhodnutími, ale byl pro tato rozhodnutí vybaven plnou škálou lidského poznání. Proto například umožnil únos Greysona Tollivera, když to sloužilo vyššímu účelu. Byl to samozřejmě správný postup. Všechno, co Nimbus dělal, bylo vždycky a ve všech případech správné.

Ale málokdy bylo správné konání také snadné. A Nimbus tušil, že dělat správné věci bude v následujících dnech čím dál obtížnější.

V danou chvíli to lidé možná nechápali, ale nakonec pochopí. Nimbus tomu musel věřit. Nejenom proto, že to cítil ve svém virtuálním srdci, ale také proto, že si spočítal, jakou to má pravděpodobnost.

„Opravdu čekáte, že vám něco řeknu, když jste mě přivázali k židli?“

Najednou se tři Nimbovi zástupci mohli přetrhnout, aby ho odvázali. Chovali se úplně stejně uctivě a pokorně, jak to dělali v jeho přítomnosti tonisté. Díky tomu, že byl posledních několik měsíců izolovaný v tonistickém klášteře, se nemusel vnějším světem zabývat – a tím, jaké by v něm mohl mít místo –, ale teď se začínal dostávat do obrazu.

Nimbovým zástupcům se viditelně ulevilo, když ho odvázali, jako by je mohl stihnout nějaký trest za to, že to neudělali dost rychle. Zvláštní, pomyslel si Greyson, že se moc může tak rychle a tak naprosto přesunout. Teď mu byli tihle tři vydáni na milost. Mohl jim říct cokoli. Kdyby řekl, že Nimbus chce, aby se postavili na všechny čtyři a štěkali jako psi, udělali by to.

Nespěchal, nechal je čekat.

„Hej, Nimbe,“ promluvil. „Mám těmhle tvým zástupcům něco vyřídit?“

Nimbus mu promluvil do ucha. Greyson poslouchal. „Hmm… zajímavé.“ Potom se otočil k vůdkyni skupiny a usmál se, jak nejvřeleji to za daných okolností šlo.

„Nimbus říká, že vám dovolil, abyste mě unesli. Ví, že vaše záměry jsou počestné, paní ředitelko. Máte dobré srdce.“

Žena zalapala po dechu a chytila se za hruď, jako by ji tam doopravdy pohladil. „Ty víš, kdo jsem?“

„Nimbus vás zná všechny tři – možná dokonce líp, než se znáte sami.“ Potom se otočil k ostatním. „Bob Sykora: dvacet devět let ve službě jako Nimbův zástupce. Pracovní hodnocení dobré, ale ne vynikající,“ dodal potutelně. „Zástupce Tchi Čchien: třicet šest let ve službě, specializace na spokojenost v zaměstnání.“ Potom se obrátil zpátky k ženě, která je vedla: „A vy: Audra Hilliardová – jeden z Nimbových nejznamenitějších zástupců ve StředoMerice. Téměř padesát let chvály a postupu, až jste konečně dosáhla nejvyšší pocty v regionu. Ředitelka správního rozhraní Fulcrum City. Alespoň jste jí byla, dokud něco jako správní rozhraní existovalo.“

Věděl, že ta poslední slova pro ně budou krutá. Byla to rána pod pás, ale spoutali ho a nasadili mu pytel na hlavu, tak snad mohl být trochu rozmrzelý.

„Takže ty tvrdíš, že Nimbus nás slyší pořád?“ zeptala se ředitelka Hilliardová. „Že pořád slouží našim nejlepším zájmům?“

„Tak jako vždycky,“ odtušil Greyson.

„Pak prosím… ho požádej, aby nám dal směr. Zeptej se ho, co máme dělat. Bez nasměrování nemáme jako Nimbovi zástupci žádný cíl. Nemůžeme takto pokračovat.“

Greyson přikývl a promluvil. Obrátil při tom oči vzhůru – ale to bylo samozřejmě jenom pro efekt. „Nimbe,“ promluvil, „mohu se s nimi podělit o nějaké moudro?“

Greyson poslouchal. Požádal Nimba, aby to zopakoval, a pak se otočil k podrážděným zástupcům.

„8,167 a 167,733,“ řekl.

„Cože?“ zeptala se nakonec ředitelka Hilliardová.

„To mi řekl Nimbus. Chtěli jste cíl a on vám ho dal.“

„Ale… co to znamená?“ otázala se Hilliardová.

Greyson pokrčil rameny. „Netuším.“

„Požádej Nimba, aby vysvětlil, co tím myslí!“

„Nemá, co víc by k tomu řekl… Ale přeje vám všem příjemné odpoledne.“ Zvláštní, až do toho okamžiku Greyson nevěděl ani to, jaká je část dne.

„Ale… ale…“

Pak povolil zámek na dveřích. Nejenom ten, ale Nimbovou zásluhou všechny zámky v budově – načež do místnosti vtrhli tonisté, popadli Nimbovy zástupce a znehybnili je. Poslední vešel do místnosti kaplan Mendoza, představený tonistického kláštera, kde Greyson pobýval.

„Naše sekta neuznává násilí,“ řekl Mendoza Nimbovým zástupcům. „Ale ve chvílích, jako je tato, toho lituji!“

Zástupkyně Hilliardová upírala oči na Greysona. Jejich pohled byl stále stejně zoufalý. „Ale ty jsi říkal, že Nimbus nám dovolil, abychom tě od nich vzali!“

„Dovolil,“ odvětil vesele Greyson. „Ale také si přál, abych byl od svých osvoboditelů osvobozen.“

* * *

„Málem jsme o tebe přišli,“ řekl Mendoza, stále rozrušený, přestože Greysona už dávno zachránili. Vraceli se kolonou aut, která všechna měla živé řidiče, zpátky do kláštera.

„Nepřišli jste o mě.“ Greysona už nebavilo dívat se, jak se kvůli tomu kaplan trýzní. „Nic se mi nestalo.“

„Ale mohlo se stát, kdybychom tě nenašli.“

„Jak se vám vůbec podařilo mě najít?“

Mendoza krátce zaváhal a pak řekl: „Nenašli jsme tě. Pátrali jsme celé hodiny a pak se na našich obrazovkách zničehonic objevil cíl.“

„Nimbus,“ konstatoval Greyson.

„Ano, Nimbus,“ přiznal Mendoza. „Jenom nechápu, proč mu trvalo tak dlouho, než tě našel, jestli má kamery všude.“

Greyson se rozhodl nechat si pravdu pro sebe – že to Nimbovi vůbec netrvalo dlouho, že Greysonovu polohu v každém okamžiku znal.

„Bylo třeba, aby to tvým únoscům připadalo opravdové,“ vysvětlil mu Nimbus, když bylo po všem. „A to se dalo zajistit jedině tak, že to opravdové bude. Můžeš být klidný, žádné skutečné nebezpečí ti nikdy nehrozilo.“

Přestože Nimbus byl laskavý a pozorný, Greyson si všiml, že tyto neúmyslné krutosti podsouvá lidem neustále. Skutečnost, že nebyl člověk, znamenala, že jistým věcem nemohl ani přes obrovskou empatii a inteligenci nikdy porozumět. Například pro něho bylo nepochopitelné, že hrůza z neznáma je stejně strašná a stejně reálná bez ohledu na to, jestli ve skutečnosti je nebo není se čeho bát.

„Oni mi nechtěli ublížit,“ řekl Greyson Mendozovi. „Jenom jsou bez Nimba ztracení.“

„Tak jako všichni,“ odpověděl Mendoza, „ale to jim nedává právo přijít a vytáhnout tě z postele.“ Zlostně zavrtěl hlavou – ale zlobil se spíš na sebe než na ně. „Měl jsem to předvídat. Nimbovi zástupci mají lepší přístup k hlubokému mozku než ostatní – a je samozřejmé, že budou hledat někoho, kdo není označen za nezvedence.“

Možná si Greyson jen něco nalhával, když si myslel, že může zůstat neznámý. Nikdy neměl v povaze, že by chtěl vyčnívat. Teď byl doslova jedinečný. Nevěděl, jak s něčím takovým naložit, ale tušil, že se to bude muset naučit.

Musíme si promluvit, prohlásil Nimbus v den, kdy se potopila Trvalka, a od té doby s ním mluvit nepřestal. Řekl mu, že musí sehrát klíčovou roli, ale neprozradil mu, jaká role to bude. Nerad poskytoval odpovědi, dokud neměl určitý stupeň jistoty, a předpovídání výsledků mu sice šlo, ale žádný věštec nebyl. Neznal budoucnost, pouze pravděpodobnosti toho, co se může stát. V nejlepším případě fungoval jako zakalená křišťálová koule.

Kaplan Mendoza neklidně zabubnoval prsty o loketní opěrku.

„Tihle zatracení Nimbovi zástupci nebudou jedinými lidmi, kteří tě budou hledat,“ řekl. „Musíme tomu nějak uniknout.“

Greyson věděl, kam to nutně povede. Jako jediný kanál pro spojení s Nimbem se již nemohl skrývat; nastal čas, aby se jeho role začala rozvíjet. Mohl v té věci požádat o radu Nimba, ale nechtěl. Doba, již strávil jako nezvedenec, kdy se mu Nimbus vůbec neozýval, byla jistě strašlivá, ale byla také osvobozující. Zvykl si dělat vlastní rozhodnutí a dospívat k vlastním názorům. Rozhodnutí vystoupit ze stínů bude čistě jeho, obejde se bez Nimbovy rady nebo konzultace.

„Měl bych vyjít na veřejnost,“ prohlásil Greyson. „Odhalit se světu – ale udělat to podle svého.“

Mendoza se na něj podíval a usmál se. Greyson viděl, že mu to v hlavě šrotuje.

„Ano,“ odpověděl. „Musíme tě vzít na trh.“

„Na trh?“ podivil se Greyson. „Tak jsem to nemyslel – nejsem žádný kus masa.“

„To ne,“ přisvědčil kaplan, „ale správný nápad ve správnou chvíli může přinést stejné uspokojení jako nejlepší steak.“

* * *

Na to Mendoza čekal! Na povolení připravit jeviště, na které Greyson vstoupí. Ale Greyson na to musel přijít sám. Mendoza věděl, že kdyby se mu to někdo pokusil vnutit, bránil by se. Třeba byl ten nepříjemný únos nakonec k něčemu dobrý – otevřel Greysonovi oči, aby spatřil širší perspektivu. A kaplan Mendoza byl sice muž, který o své tonistické víře potají pochyboval, ale Greysonova přítomnost ho poslední dobou donutila, aby o svých pochybnostech začal pochybovat.

Mendoza byl první, kdo Greysonovi uvěřil, když prohlásil, že s ním Nimbus nadále mluví. Vycítil, že Greyson zapadá do většího plánu, a Mendoza možná měl v tom plánu také své místo.

„Nepřišel jsi k nám jenom tak,“ řekl toho dne Greysonovi. „Tato událost – Velká rezonance – nerezonuje jenom jedním způsobem.“

Když teď o dva měsíce později seděli v autě a bavili se o větších cílech, Mendoza nutně pociťoval povzbuzení, cítil se oprávněný k něčemu většímu. Tento skromný mladý muž měl vynést tonistickou víru – a Mendozu – na úplně novou úroveň.

„První, co budeš potřebovat, je jméno.“

Konec ukázky

Table of Contents

První část: ZTRACENÝ OSTROV A POTOPENÉ MĚSTO

1 Vzdej se silám kolem sebe