KALIBR

Scott Carson CHLAD

KALIBR

Přeložila Naďa Funioková

THE CHILL

Copyright © 2020 by Scott Carson

Translation © Naďa Funioková, 2021

ISBN 978-80-242-7286-3

Myšlenkami u Thada Beaumonta a George Starka

„Občas mívám pocit, že se mi ty příběhy napsaly samy, ode mne jen žádají, abych se podělil o jejich smutky a vyložil jejich sny.“

Kenneth Millar

Presque vu:

„Jevy a události v zorném poli ukazují určitým směrem; to jest naznačují konec, jehož není zcela dosaženo, nebo postrádají patřičné završení…“

Heinrich Klüver

„Navíc poněkud apokalypticky dodal, že přehrada bude představovat trvalou hrozbu pro města dál po proudu.“

Bob Steuding, The Last of the Handmade Dams:

The Story of the Ashokan Reservoir

PRVNÍ ČÁST

20. října 2000

NA HORNÍM TOKU

1

Molly si sbalila černý hedvábný pytlík, který se dal nasadit na hlavu jako kapuce, protože nechtěla znovu otevřít oči, dokud nebude zpátky v Galesburgu.

Látka pytlíku byla hebká a příjemná na dotek, ale taky dostatečně hustě tkaná, aby nepropouštěla světlo, takže představovala pevnější štít než jutový pytel nebo prostý bílý povlak na polštář, o nichž uvažovala původně. A přívětivější štít než černý pytel na odpadky.

Uložila hedvábný pytlík do kabelky k cívkám pevného rybářského vlasce na mořský rybolov a dlouhým háčkům z nerezové oceli. Železné řetězy a visací zámek už předem schovala na srázu nad jezerem. Pohled na háčky jí zrychlil tep, ale nezastavil ji, prostě jen položila poskládaný hedvábný pytlík nahoru na ně a zavřela kabelku. Řadila se ke stoikům a byla na to hrdá. Flegmatická, řekl o ní jednou, když byla ještě malá holka, táta a na to byla taky hrdá. To bylo v době, kdy se městečko vyprazdňovalo, každým dnem zůstávalo o pár rodin míň a každý večer si její táta vytáhl židli na verandu před domem a seděl tam s brokovnicí dvanáctkou v klíně, připravený na lupiče. Dával na ně pozor, ale nezlobil se na ně. Vždycky tvrdil, že skuteční lupiči jsou ti, které sem vysílají státní úřady a že doopravdická zlodějna je ta přehrada na řece Cresap Creek.

Ten zbytek, říkával, jsou jen vlny zčeřené prvotním zločinem. Co vlastně čekáte, že se stane, když odsoudíte město k zániku? Z kopců sestoupí hřích a po slavnostním přestřižení stuhy zůstane město bez zákona a bez vlády.

Nevěděla, jestli tenkrát po nocích vůbec spal. Když ráno vodil Molly do školy, svíral v ruce brokovnici. Cestou míjeli stařičké dřevěné stavení s jedinou místností, kde se vzdělával on sám, a táta k němu vždycky pokývl hlavou nebo ukázal hlavní pušky a poznamenal, o kolik tehdy bývávalo líp. Lidi nebyli tak chamtiví, opakoval pokaždé. Méně chamtivosti a víc zásadovosti. V té době býval Galesburg spíš komunita než městečko.

Pak s ní vystoupal po betonovém schodišti před novou, ale už teď k uzavření odsouzenou cihlovou školou, počkal, až otevře dveře, usmál se na ni a volnou rukou, v níž nesvíral brokovnici, jí zamával. Oplácela mu jeho úsměv, pevně odhodlaná nedat najevo strach, dokonce ani v těch posledních dnech, kdy už byla ve škole jedinou žačkou, kdy sedávala sama v lavici v patrové cihlové budově se všemi jejími podivnými zvuky. Nebo, což bylo ještě divnější, s absencí zvuků.

Byla Molly Mathersová a ta je flegmatická. Stoická.

Od té doby uplynuly desítky let, ale její povaha se nezměnila. Když se teď chystala opustit svůj pokoj, ocitla se v pokušení zastavit se před zrcadlem, zadívat se na vlastní odraz, jako by to byl docela jiný člověk, a dát té ženě sbohem. Jenže to by bylo přehnaně dramatické. Zbytečné. A tak kolem zrcadla jen prošla, protože věděla, že jediná tvář, kterou dnes potřebuje vidět, je tvář její vnučky. To pochopitelně znamenalo zastavit se v učebně. Molly se děsila představy, že by do ní měla vkročit, jenže nebylo zbytí.

Vyšla z pokoje, zavřela za sebou dveře a pustila se úzkou chodbou se staromódními papírovými tapetami s květinovým vzorem a pak po povrzávajícím schodišti dolů do haly. Po levé ruce měla jídelnu a po pravici knihovnu. Formální, nevětranou místnost, ještě vystupňovanou verzi zbytku domu, spíš muzea než domova. Vždycky se jí ale líbily police s knihami vyrovnané podél zdí.

Tentokrát knihovnou jen prošla a přistoupila k zadní zdi, kde visela otlučená dřevěná cedule s nápisem GALESBURSKÁ ŠKOLA. Její otec ji strhl z průčelí původní jednotřídky, než budova lehla popelem. Molly zahákla prsty za římsu police pod cedulí a zatáhla. Celá stěna se na dobře promazaných pantech zhoupla dovnitř. Byly to jediné dveře v domě, které jaktěživo nevydaly hlásku. Ještě než se před ní vynořila místnost na opačné straně, ucítila odtamtud kouř a vlhkost.

Chvíli počkala, aby se její oči přizpůsobily šeru, než vstoupila dovnitř. V místnosti byla příliš velká tma navzdory množství luceren, které visely z háků zapuštěných v ústředním stropním trámu. Ať se člověk podíval kterýmkoli směrem, do kteréhokoli koutu, všude byly zdi lemované starými fotografiemi. Tedy většinou se jednalo o fotografie. Některé obrázky, ty nejstarší, byly kreslené. Měla přehled o všech fotkách i kresbách, věděla přesně, kdy a kde byly pořízené. Už uplynula léta od chvíle, kdy si naposledy vyšetřila čas, aby si je pořádně prostudovala, a přesto je měla dokonale uložené v paměti. Ve světle luceren uviděla svoji vnučku. Gillian seděla v lavici obrácené čelem k tabuli. Kdysi to bývala i Mollyina lavice.

Gillian si jí nevšimla. Byla pohroužená do četby. Tmavovlasá hlava se skláněla nad knihou, modré oči přebíhaly zleva doprava, okousané nehty – její jediný nepřekonatelný zlozvyk – bubnovaly o prázdný zapuštěný kalamář na předním okraji lavice. Jeho prázdnota vzdávala hold Molly, symbolizovala jednu z hrstky bitev, které nad svou matkou vyhrála. Molly tehdy slíbila, že se podřídí vyučování v galesburské škole, ale pouze za podmínky, že jí nebude nikdo upírat znalosti o současném světě. Měj v úctě minulost, ale nežij v ní. Gelové pero Pentel, které leželo kousek od Gillianiny ruky a degradovalo kalamář ve staré školní lavici na zbytečnou položku, představovalo jakýsi památník tohoto Mollyina vítězství.

Když se teď ale Molly dívala na tu školní lavici, zapochybovala, jestli opravdu vyhrála. Jistě, kalamář upadl do bezvýznamnosti, ale stále tam byl přítomen. Minulost zůstávala vždy přítomná. Přežívala ve stařičkých předmětech a vzpomínkách, ve válečných historkách a varováních, nikdy skutečně nezmizela.

A nikdy nebyla pasivní.

Dveře knihovny nechala Molly pootevřené, takže vrhaly do učebny tenký pruh šedavého světla, a vykročila ke své vnučce. Při chůzi neklidně pokukovala po stropě. Omšelá prkna z topolového dřeva nad hlavou nesla vždycky tmavé stopy ohoření. Ještě v době, kdy pod nimi Molly sedávala jako žákyně, krápala z pomalu vysychajícího dřeva voda v podobě naducaných studených kapek. Pamatovala si, jak její máma vyjížděla v pramici na jezero a vytahovala dřevo hákovací kotvicí. Tehdy Molly pevně věřila, že ta děsivá stará prkna dřív nebo později vyschnou. Zatím tomu ale nic nenasvědčovalo. Ani teď, po nejsušším létě a počátku podzimu za celé roky.

Gillian obrátila list a pokračovala v četbě. Ještě ani jednou nezvedla hlavu. Nacházela se za portálem, který ji přenášel do fiktivního světa. Molly ji v takových chvílích velice ráda pozorovala. Těšilo ji vědomí, že se jím nechává tak bezezbytku pohltit.

„Líbí se ti ten příběh?“ zeptala se šeptem Molly.

Gillian jen mlčky přikývla. „Gil-lian. Gil jako gilotina,“ rozhořčovala se její vnučka, když někdo G změkčoval a vyslovoval její jméno Džilien. Pravá ruka se jí přikradla k ústům a nehet se natáhl ke konečkům zubů. Zase ten okusovací zlozvyk, z něhož pořád ne a ne vyrůst. Jako by předvídala Mollyino napomenutí, rychle ruku zpacifikovala a raději jí obrátila stránku.

Knížka, kterou četla, byl ošoupaný paperback ještě z dob Mollyina dětství, Čarodějovy hodiny od Johna Bellairse, nádherný příběh, který ovšem její matka prohlásila za propagaci čarodějnictví. Krátce poté, co se s tímto tvrzením vytasila, předložila celé rodině podomácku vyrobenou tinkturu na zažehnání sezonní chřipky. Co je tinktura jiného než čarodějnický lektvar? namítla Molly.

Tradice, odpověděla jí matka. Tradice a zdravý rozum. Na obojí svět rád zapomíná, dokud se mu samy nepřipomenou. A teď si vezmi svůj lék.

Nyní ta kniha spočívala v rukou její vnučky, hned vedle prázdného kalamáře.

Minulost nebyla nikdy pasivní.

Pod knihou ležely pracovní listy, na které se měla Gillian správně soustředit. Molly zahlédla několik otázek z dějin Galesburgu s řádkou odpovědí na výběr, plných starých jmen a dat, lidí a míst, na něž svět mimo tuto místnost už dávno zapomněl. A pak tam byly taky úkoly z matematiky a přírodních věd. Vzorečky byly na studentku Gillianina věku dost složité. Jistě, žádalo se od ní hodně, jenže Galesburg měl mimořádné nároky.

F = p · S

Pod tento vzorec Gillian nakreslila obrázek vody opírající se do hráze. Vedle skici připsala tlaková síla přehrady = tlak vody (krát) obsah plochy.

Molly poklepala ukazováčkem na pracovní list.

„Musíš si to představit, jako bys plavala pod vodou,“ řekla. „Znáš přece ten pocit, že ti snad každou chvíli prasknou ušní bubínky, když se noříš do hloubky, ne? To je tlak. Je to váha vody nad tebou.“

„No jo,“ zabručela Gillian, která se stále soustředila na knihu.

„Což znamená,“ pokračovala Molly trpělivě, pevně odhodlaná osvěžit vnučce učivo poslední lekce, „že se tlak zvýší, pokud… Gillian? Kdy se tlak zvýší?“

Gillian konečně vzhlédla od knihy. „Když se zvětší hloubka.“

„Výborně,“ prohlásila Molly, sklonila se a políbila vnučku na temeno hlavy. Toužila takhle zůstat, protáhnout ten dotyk, ale věděla, že nesmí. Tento okamžik si předem nacvičovala, dlouhá léta plakávala za zavřenými dveřmi, když si ho představovala, a díky vší té bolestivé přípravě teď byly její oči suché a suché i zůstanou.

Tak dlouhé plánování, a přesto to bylo nesmírně těžké.

„Půjdu na chvíli pryč,“ zašeptala a stiskla Gillianino levé rameno.

„Do obchodu?“ zeptala se Gillian, aniž by vzhlédla. Mohl jí snad někdo vyčítat, že ani nezvedla hlavu? Pro ni byl dnešek jen další běžný den, Molly vyrážela na další běžnou pochůzku a Gillian měla před sebou sice smyšlený, ale úžasný příběh.

Ach, bože, jak moc si Molly přála, aby mohla její vnučka žít v těchhle smyšlených příbězích věčně. Jenže za dveřmi čekal skutečný svět, a skutečný svět měl ostré zuby. Každý den strávený mimo jeho hranice představoval malý poklad.

Minulost nebyla pasivní a nebyla trpělivá.

Ano, do obchodu, chtěla odpovědět Molly, ale nakonec nedokázala zalhat.

„K jezeru,“ řekla.

Teprve tehdy Gillian vzhlédla. Zvedla vážnou tvář devítiletého dítěte s tmavou pletí po otci černochovi, ale s modrýma očima po matce, která měla holandské kořeny, a zadívala se na Molly.

Na rtech se jí probouzela první z řady otázek, pár dešťových kapek předcházejících lijáku. Teprve v tu chvíli se Molly konečně podařilo znovu plně upnout na dlouho nacvičovaný úkol.

„Potřebuju se projít,“ pronesla a s úsilím ze sebe vymáčkla úsměv.

„Chci si vyrazit na procházku k jezeru.“

A tak poslední slova, která řekla své vnučce, byla pravdivá. Políbila Gillian na čelo. Mohla si dovolit jen jediný krátký polibek, protože se bála, aby déletrvající projev něhy nevzbudil v její vnučce podezření a nevyvolal další otázky.

Když Molly poodstoupila, Gillian jen pokývla hlavou a znovu se vrátila ke své knize.

Pak Molly učebnu opustila. Když procházela pod lucernami a očazeným stropem s mokrými fleky, přímo cítila vodu. Nebyl to ovšem pach vlhkého a zatuchlého sklepa, ale vůně divokého potůčku či pramene, svěžího a průzračného.

Svěžího možná. Ale průzračného ne. To ani náhodou.

Podařilo se jí zadržovat pláč, dokud nevyšla z domu, a ani pak to nebylo nijak zlé. Nechala slzy volně stékat po tvářích, nebylo jich však moc. Stoik.

Pustila se lesem na severovýchod. Silnici se vyhnula, vzala to přes kopcovitý hřeben, aby si cestu k jezeru zkrátila. Zem pokrývala vrstva spadaného listí, natolik vyschlého po týdnech bez kapky deště, že jí praskalo pod nohama jako dříví v krbu. Den byl pošmourný a šedý, listí ovšem hýřilo třpytivým mixem oranžové, žluté a červené. Jako by tomu dlouhému, krásnému létu někdo podříznul krk.

Z lesa vyšla na vysoký sráz s výhledem na úsek řeky hned pod hrází. Na okraji srázu trčela ze země pěst modrého pískovce. Posadila se na ten balvan, vytáhla z kabelky mobilní telefon a vytočila číslo, na které musela zavolat.

Dispečerka úřadu šerifa Torrance County zněla zmateně a ustaraně, když ji Molly žádala, aby někdo zašel k ní domů zkontrolovat, jestli je všechno v pořádku, a diktovala jí svou adresu.

„Proč myslíte, že je něco v nepořádku, madam?“

„Já si to nemyslím,“ řekla Molly. „Já to vím. Někoho do toho domu okamžitě pošlete, buďte tak hodná. Ale, prosím, pokud možno bez majáčků a sirén. Holčička bude už tak vyděšená, není nutné to zhoršovat.“

Dispečerka na ni tlačila dalšími otázkami, jenže Molly zavěsila. Pak vytočila ještě jedno číslo. Nebylo pro ni žádným překvapením, že to tentokrát nikdo nezvedl. Gillianin otec bude v tuhle hodinu nejspíš hluboko pod zemí, někde pod ulicemi New Yorku. Vzkaz, který mu nechala, ale pochopí. Molly ho moc dobře neznala, byla si však jistá, že vzkazu porozumí.

Nepochybovala o tom, že sem co nejrychleji přijede.

Když vyřídila nutné telefonáty, odhodila mobil do vody pod sebou, vysypala obsah kabelky na skaliska a kabelku poslala za telefonem. Chvíli se pohupovala na hladině a pak se dala do pohybu, spěšně a hladově tažená proudem, než se nakonec potopila.

Molly si obtočila kolem opasku monofilní rybářský vlasec s nosností padesáti liber a na konce přivázala velké háčky, které nechala volně viset. Nejspíš byly zbytečné, jenže ona byla důkladná žena. Ve vodě pod srázem se nacházela spousta větví, které by spolu s vahou řetězů měly riziko, že ji proud odnese moc daleko, snížit na minimum, ale potřebovala mít jistotu. Pokud by se dostala příliš rychle příliš daleko, mohlo by veškeré její snažení přijít vniveč.

Mohl ale takové věci vůbec někdo vědět najisto? Pro tuto situaci žádný rituál neexistoval. Musela si ho sama vytvořit, protože chtěla, aby bylo naplnění jejího slibu podepřeno nějakými pravidly. Jediné, co měla skutečně v ruce, byl ten slib, který jí dali, když byla ještě dítě. Galesburg už na ni čekal.

Galesburg ji potřeboval.

Když řádně upevnila háčky a vlasce, předklonila se, shrábla z balvanu listí a našla řetězy, které si tam předem schovala. Omotala si je kolem kotníků. Pohybovala se čím dál rychleji, dech se jí pomalu zkracoval, pulz stoupal. Když visací zámek zaklapl, cítila, jak se jí plíce uvolnily, jako by ji tento poslední krok zbavil břemene. Teď už se cítila lépe. Ne že by se jí nezmocnil strach, ale ani ji nedrtil. Měla v sobě zkrátka odvahy tak akorát. Nic víc ani nepotřebovala.

Stále usazená na tom balvanu si přes hlavu přetáhla černý hedvábný pytlík. Na tvářích cítila jemnost a hladkost látky. Pak upevnila kapuci sedlovým řemenem a zakrouceným provázkem. Provedla to rychle, protože nechtěla ucítit zachycené teplo vlastního dechu, dokud by si ten pytlík ještě mohla strhnout. Oči nechávala zavřené, ačkoli to bylo od chvíle, kdy si nasadila kapuci, v podstatě jedno. Dotyk hedvábí na řasách vnímala jako prach, jako něco, čeho by se mohla zbavit jediným mrknutím.

Čtyři kroky k okraji srázu. Řetězy jí pochopitelně bránily dělat normálně dlouhé kroky, takže si spočítala, že těch šouravých bude potřeba zhruba osm. Maximálně deset.

Dlouhou chvíli tam jen tak naprosto bez hnutí seděla, vnímala chladný dotyk tvrdé skály a naslouchala zurčení vody pod sebou. Připomínala si, jak byla vděčná za každý den, jenž jí byl dopřán na tomto světě, a připravná neochvějně čelit všem hrůzám.

Takový je zkrátka životní úděl člověka.

A Molly Mathersová se s ním rvala urputně.

Jediným plynulým pohybem se zvedla a učinila první šouravý krok. Počítala ty kroky, zvědavě hledala odpověď na poslední otázku: kolik jich dohromady bude?

Konečná odpověď zněla sedm.

A pak už se řítila dolů. Těžké řetězy s ní smýkaly, takže vytáčela piruety jako list volně unášený větrem.

Voda představovala nemilosrdný šok, ale černý hedvábný pytlík jí z hlavy nestrhla.

Konec ukázky

Table of Contents

PRVNÍ ČÁST

20. října 2000 NA HORNÍM TOKU 1