Mein Leben mit Adolf Loos

Copyright © 1984 by Elsie – Altmann Loos

Translation © Zdeněk Dan, 2014

ISBN 978-80-249-4464-7

PŘEDMLUVA

Tato kniha je napsána pro lidi, kteří když je něco krásné a významné, cítí proč, ale neumí to vysvětlit. Není to kniha pro odborníky. Knihy zabývající se fenoménem Loos určené pro odborníky již byly napsány, napsali je odborníci pro jiné odborníky.

Nevím, jestli se mi v mé knize podařilo přiblížit Adolfa Loose lidem. Rozhodně jsem to ale měla v úmyslu. Proto je tato kniha plná malých věcí, zdánlivě bezvýznamných událostí, zapomenutých okamžiků, malých i velkých bolestí a radostí. stejně takových, jaký je lidský život. Také génius je člověk. I on v životě zažívá, jako mnoho obyčejných smrtelníků, mnoho těžkostí: trpí láskou, nemocemi, studenýma nohama, pronásledují ho finanční starosti i nespavost. Dívejme se proto na něho s pochopením. Tělesná schránka, která obklopuje velkého ducha, je z masa a krve. Je to člověk jako my.

Elsie Altmann-Loos

1.

MATKA

Malý chlapec stojí na svých nejistých nohou ve velké čisté kuchyni. Pěkně to tady voní a je nač se dívat. Kamna, ve kterých plápolá oheň, měděné kotle a pánve visící na stěnách, velký bílý stůl, modrobílé šálky na kávu, všechno je krásné a dobře známé. Matka mluví s kuchařkou, radí se, jak připravit pečenou husu na neděli. Matčin hlas zní ostře a chladně, ten kuchařky falešně a pochlebně. Malý chlapec stojí mezi nimi. Nejsou mu ještě ani dva roky. Už by rád sám běhal, ale pokaždé, když to zkusí, upadne a všichni se na něho zlobí. Jenom otec se nezlobí, není nikdy zlý.

Otec stojí na velkém pracovním dvoře za kuchyní a mluví se svými spolupracovníky. Rozesmáli se a je slyšet hluboký otcův hlas, jak je klidně napomíná. I chlapeček v kuchyni slyší jeho hlas. A teď chápe, že stačí, když bude sledovat paprsek světla, který proniká do chodbičky vedoucí z kuchyně ven na dvůr, a najde otce. Malý chlapec se opatrně pouští ručkama záhybu matčiny sukně a nejistě míří k východu z kuchyně. Podívejme, tentokrát neupadne. stojí venku a drží se rámu dveří. Jasné sluneční paprsky dopadají na prostranství poseté velkými i malými kamennými kvádry. Chlapce, přivyklého na přítmí kuchyně, píchá jasné slunečné světlo do očí. Uviděl otce. stojí nepopsatelně daleko, téměř nedosažitelný, ve vzdálenosti nejméně deseti kroků. Ručka se pouští rámu dveří, nožky jdou, běží, klopýtnou a malý chlapec padá na zem. „Adolfe,“ volá otec a běží mu na pomoc. Zvedá chlapečka ze země a nese ho do kuchyně.

„Adolfe,“ říká matka s hněvem v hlase, „už jsi zase upadl?“ „Jen ho nech,“ uklidňuje ji otec, „chtěl jenom běžet ke mně a tentokrát se mu to skoro podařilo. Ušel nejmíň čtyři kroky sám.“ Hošík nepláče, i když si natloukl obě kolena. Dívá se s vážnou tváří na kousíčky kamene, které sebral ze země. Zelené, červené, bílé kousky kamene, na jedné straně úplně hladké a po obvodu neobroušené. Ručky obemykají chladný mramorový poklad. Adolf Loos našel svou první hračku a hlavní část obsahu svého života – ušlechtilý materiál. Brzy ho otec bere s sebou co nejčastěji do dílny pod širým nebem. Zatímco pracuje a tesá, hraje si Adolf s kousky mramoru, které odpadnou, staví malé domečky ze dřeva a kamene. Když prší, sedí otec se synem uvnitř v dílně. Otec tesá mramorový kříž nebo ohlazuje kamenné kvádry a Adolf sleduje, jak před ním vzniká zázrak hladké mramorové desky. Hladí hladkou placku, dotýká se jí svým malým čelem a přejíždí ji jazykem. Otec se směje, zvedá ho ze země a tiskne jej k srdci. To je můj syn, myslí si – Adolf Loos jsem já, Adolf Loos je on.

V domě vládne matka. Mezitím přivedla Adolfovi na svět sestřičku a za rok ještě jednu. Hermínu a irmu. sestry zůstávají u matky v domě, ale Adolf je syn, otec ho chce mít stále u sebe. Žije v dílně, na sochařském dvorečku a je šťastný. sem neproniká ostrý, přísný matčin hlas ani její tvrdá ruka. Jednou se spustí tak silný déšť, že se po dvorečku nedá chodit, a otec a syn zůstanou mnoho hodin v dílně. Toho dne dělá otec sádrový otisk Adolfovy malé ruky a nazítří vidí chlapec svou ruku v sádře pod sklem. Tato malá sádrová ruka, fotografie otce a dvoje staré stojací hodiny jsou jediné věci, které si Adolf Loos později vezme s sebou při odchodu z rodného domu.

Malý chlapec roste, umí už chodit, běhat, skákat, mluvit a smát se. Téměř nikdy nepláče. Je to chlapec, chlapci přece nikdy nepláčou, a kromě toho také nemá důvod k pláči. Má otce, miluje ho a ctí a smí mu pomáhat při práci. Otec je na něho hodný, vysvětluje mu všechno, k čemu slouží jednotlivé nástroje, jak se používají, jak se jmenují kamenné kvádry, ze kterých zemí pocházejí, jak se zpracovávají a k čemu slouží. Vše je zajímavé, vášnivě zajímavé. Chlapec si nehraje jako jiné děti, nechce mít dřevěného koníčka, káču ani obruč, kterou děti honí po trávníku. Je šťastný se svým otcem, s mramorem a ušlechtilým dřevem. Musí se už smířit s tím, že je nutné zajít občas do domu a posedět s matkou i sestrami u stolu.

Přesto chlapec rodný dům miluje. Je to velký, krásný měšťanský dům, všechno je čisté a spořádané, všechno je důvěrně známé: jeho postel, matčina stolička, otcova lenoška. Ale miluje chvíle, kdy může stát venku na kamenickém dvorku a cítit dům za zády. Jistota svého domu za zády a svoboda pracoviště před sebou, tak musí být uspořádán život muže.

Škola je nevyhnutelné zlo. Adolf je špatný žák. Není hloupý, není nevychovaný, ale nemá zájem o všechnu tu moudrost, kterou před ním rozprostírají učitelé a vychovatelé. sedí ve škole pohroužen do sebe a myslí na svůj svět. Na svůj vlastní svět. Otec, dílna pod širým nebem, cizí země, proč si černoch na obrázku protáhl nosem kroužek? Konečně vyučování skončilo, a když si člověk pospíší, zbude ještě čas zaběhnout do kamenické dílny a pomoct otci.

Přes všechnu lhostejnost ve škole se Adolf přesto časem naučí číst, psát a počítat. Teď stojí před bránou do dílny a poprvé čte: Adolf Loos, náhrobní kameny a kříže. Diví se, jak snadno lze přečíst tato slova, a má ze života v kamenické dílně dvojnásobnou radost. Jde od jednoho pracovníka ke druhému, dívá se na práci a obdivuje jistotu i rytmus pracujících rukou. Především ale obdivuje otcovo mistrovství a poddajnost materiálu. Ozývá se bušení kladiv, otáčení kol, muži tvoří, dílo vzniká. Adolf Loos sedí na kusu mramoru a je šťastný.

Jednoho dne se kola zastaví. Na kamenický dvorek doléhá tíživé dusno. spolupracovníci postávají v malých skupinkách s čepicemi v rukou přede dveřmi do kuchyně. Těžce dýchají. Adolf stojí ve svém pokoji a dívá se ven na prázdnou dílnu pod širým nebem. Nemůže to neštěstí vůbec pochopit, ale klid a prázdnota tam venku potvrzují, co mu řekli. Otec zemřel. Zcela náhle a neočekávaně. Otec je mrtvý. Otec je mrtvý a on je sám.

Začíná těžký život. Všechno je jinak. Matka, tato mlčenlivá malá žena, bere přísně a energicky otěže do rukou. Do jedné ze svých rukou. Ve druhé drží bič.

Když zemře jeho milovaný otec, je Adolfu Loosovi deset let. s ním zemřou šťastné dny dětství. A mezi matkou a synem vzplane nenávist, tak hluboká, tak neuhasitelná, že s takovou se můžeme setkat jen v řeckých tragédiích. Živnost otcovou smrtí neutrpí. Přijmou mistra a matka vezme vedení do svých rukou. Bývala vždy přísná a šetrná a po otcově smrti dohání obě tyto vlastnosti až ke krutosti. Dětem je odpíráno vše, co není nezbytně nutné k zachování tělesného a duševního zdraví. Dostávají stravu a ošacení pro tělo, je jim dovoleno chodit do kostela, aby nasytily ducha. Ale matka si s nimi nehraje ani jim nedopřeje zábavu, nedočkají se od ní sebemenší něžnosti. Matka dětem oniká – „špatně se choval, šel do svého pokoje“ – a už proto nemůže mezi ní a dětmi vzniknout vnitřní vztah. A krutostí usmrtí tato ubohá žena to jediné, co jí zůstalo: lásku svých dětí.

Hermína a irma se matce ve všem přizpůsobí a brzy tyto tři uzavřou spojenectví. spojenectví proti jedinému rebelovi v rodině. Pro Adolfa Loose je každý den bitvou. Matka po něm požaduje, aby usilovně studoval a vedl bezúhonný život. Vysvětlí mu, že on, jediný muž v rodině, musí již odmalička myslet jen na své sestry a jejich blaho. Je povinen studovat, převzít živnost a starat se o ně o všechny. Jak rád by to učinil, kdyby to od něho žádal otec.

Na gymnáziu je nejhorší žák. Během vyučování čte pod lavicí nejrůznější knihy a vůbec se nestará o napomenutí a tresty, jež se na něho jen sypou. Přesto neopakuje žádný ročník, koncem školního roku studuje vždy velmi horlivě, aby mohl postoupit do vyššího ročníku. Opakovat ročník by znamenalo prodloužit si o rok školní docházku a muset dál snášet poměry doma. Jeho kmotr, který se o něho trochu zajímá, matce radí, aby ho poslala na rok do Melku do klášterní školy. Poté, co rok uplyne, si v Melku oddechnou. Pošlou mladého Loose s nejhoršími známkami (ty dostal z kreslení a chování) pryč a zdráhají se ho přijmout příští školní rok. Musí tedy dál studovat v Brně na gymnáziu, které ukončí maturitou.

Matka zatím vede svou domácnost pevnou rukou. Je vzorná paní domu, dobře jej spravuje. služebné poslouchají, její slovo je zákon. skříně jsou plné plátna a domácího náčiní, stříbro se vždy zářivě leskne, ve spižírně nic nechybí, stůl bývá bezvadně prostřen a během svátků se jen prohýbá. Dětem v domě nic nechybí, jestliže se plně podřídí matčiným příkazům. Adolf matku nepřetržitě pozoruje a všechno, i to dobré, co dělá, vyvolává v jeho srdci nenávist. Dobré oblečení ani blahobyt nemohou nahradit porozumění a něžné jednání, po nichž touží jeho mladé srdce. Je mladík, dospívá a cítí, že má právo na radost a přátelství. Vše je mu ale odepřeno – nesmí mít přátele, nedostává kapesné, nechodí do cirkusu ani do divadla. Během týdne zná jen cestu do školy a zpět, na níž je přísně hlídán. V neděli ráno se jde do kostela a po obědě zapřáhnou koně do landaváku, kočáru se shrnovací střechou, a rodina se vydává na projížďku. Jestliže se Adolf během týdne choval dobře, smí sedět vedle kočího na kozlíku. Matka pochází z rodiny patřící k nižšímu šlechtickému stavu, z rodu baronů Wecker von Roseneck. Jednou za rok se tato rodina, která žije i na Moravě, navštěvuje. Adolf je už velký chlapec, rád by chodil s děvčaty, probudil se v něm muž. Matka ho však pozorně sleduje. V domě neslouží žádná služebná, a když jim kmotr při svých občasných návštěvách zanechá zlatku, je nutné ji ihned hodit do pokladničky.

Z Adolfa je zajatec. Leží v posteli a dumá. Matka je jeho žalářník, jak ji nenávidí. sestry jsou mu lhostejné, dvě hloupá děvčata, patří však nějak k příslušenství domácnosti. Nejsou obzvlášť hezké, ale on, mladík, je krásný, má vysokou postavu a ušlechtilé rysy. Proto ho matka nenávidí? Nebo nenávidí samu sebe, protože přivedla na svět génia? je taková maloměšťačka, že zaměňuje génia s monstrem? Nebo je to skutečně strach z budoucnosti, který cítí za obě dcery? Možná je to předtucha, jež se v příštích letech také skutečně potvrdí. Neboť obě dcery, které jsou tak upřednostňovány, zemřou mladé. Adolf, pronásledovaný a neúprosně trestaný, však přežije matku o dvanáct let.

Když Loos v pozdějších letech mluví o svém dětství, nikdy nevypráví nic jiného. smrt otce, nenávist vůči matce. On, který má dobrou paměť na lidi a události, nikdy neuvádí jméno nějakého přítele, ani ve škole ani po ní, nikdy se nezmiňuje o nějaké veselé události. Jeho jedinými přáteli jsou spolupracovníci na kamenickém dvorku, který chodí navštěvovat po škole. Matka hlídá pracoviště kameníků z domu a vidí Adolfa, jak mluví s lidmi, dívá se na ně při práci a pomáhá jim. Proti tomu nelze nic namítat, vždyť se naučí vše, co potřebuje, aby mohl brzy převzít živnost. I když je dost chytrá, nemůže číst Adolfovy myšlenky.

A jeho osamělost přispěje k tomu, že se stane mlčenlivým. Nač rozprávět s těmito třemi ženskými bytostmi o svých snech, pronásledovaly by ho ještě víc a chtěly připoutat k domu. Leží sám ve svém pokoji, mlčí a přemýšlí. Nenávist už tak zesílila, že již nebolí. Naopak, je jeho společníkem, v noci spí s ním a ráno se s ním probouzí. Bez této nenávisti by už vůbec nemohl žít a možná posloužila jako hnojivo rozházené na pole, na němž vyrůstal Loosův charakter a talent. Každý, kdo Loose dobře znal, totiž ví, že jeho charakter a génius byly nerozlučné.

Doba školní docházky konečně skončila. Loos musí pomýšlet na vojenskou službu. Protože absolvoval gymnázium, má právo na takzvaný „Jeden dobrovolnický rok“, to znamená na rok vojenské služby. Jednoročáci mají před sebou cestu do řad důstojníků, zatímco ostatní mladí muži, kteří navštěvovali měšťanskou školu nebo pocházejí z venkova a umí stěží číst a psát, musí absolvovat tři roky vojenské služby a mohou dosáhnout pouze hodnosti poddůstojníka. Adolf si svůj dobrovolnický rok odslouží ve Vídni u císařských myslivců. Na vojenskou službu se netěší nikdo. Adolf je však šťastný. Konečně, konečně se otevírají dveře žaláře a proti samotnému císaři matka nic nezmůže. Celý rok patří Adolf císaři františku josefovi: „Ať žije dlouho náš císař!“

Matka a kmotr dovezou budoucího vojáka do vídně a postarají se o všechny náležitosti: objednají uniformu, vyřídí doklady a ostatní formality. Lékařské vyšetření dopadne dobře, ačkoliv Adolf už trochu hůř slyší, ale tato vada není téměř patrná. Má nádherně stavěné tělo, je vysoký a silný, má dobré oči. schopen.

Adolf se téměř nemůže dočkat, až matka odjede. Ona sama se chce vydat na zpáteční cestu domů co nejdříve, dům a dcery jsou samy. A tak se rychle vrátí do Brna s uklidňující myšlenkou v srdci, že Adolf se ve velké armádě už naučí poslouchat. Rok brzy uteče, syn se vrátí domů a císař ani nikdo jiný na něj nebude mít nárok. Jen ona, matka, která ho vychovala pro sebe. sedí klidně v kupé 1. Třídy ve vlaku do Brna a dívá se na obilné lány míhající se kolem vlaku. Zdá se, že bude dobrá úroda. Její srdce je klidné, má pocit, že má to nejtěžší již za sebou.

Konečně zůstane Loos s kmotrem o samotě. Za tři dny se musí přestěhovat do kasáren. Kmotr ho zavede do Prátru, do restaurace, do divadla a konečně, konečně do nevěstince. Zatímco matka klidně spí pod svými velkými prachovými peřinami, leží on vedle ženy. Konečně je mužem.

Vojenská služba není pro Adolfa nejhorší. Je zvyklý na přísnou disciplínu a cítí se v kasárnách mnohem svobodnější než doma. Je mezi mladými lidmi, a i když se o ně zajímá jen málo, neruší ho. Ve volných dnech se chová jako všichni ostatní, chodí za děvčaty a vyhledává dobrodružství. Najímá si malý pokoj, kde může trávit volné noci. Kmotr mu půjčí peníze, a kromě toho dělá dluhy, jako všichni mladí lidé z dobré rodiny. Když musí matka dluhy zaplatit, rozpoutá pokaždé malé zemětřesení. Právě z toho má Adolf švandu. Konečně má možnost matce ublížit. Navíc je rozhazování peněz jeho velkou radostí. Peníze jsou pro něho jen kus papíru, který vydáme a jenž se vždy znovu vrátí, peníze nemají skutečnou hodnotu, ale co se za ně dá všechno koupit – krásné kožené holínky, cigarety, stříbrné dózy. Člověk může strávit volný den na venkově, může zajít do Klosterneuburgu, zajde si do zábavního parku, do Prátru, a zaplatí děvčatům nespočet jízd na kolotoči i houpačce, děvčata křičí a zvedají nohy, jsou vidět jejich spodničky a šněrovací boty a všechno je velmi vzrušující. samozřejmě to stojí peníze, 100 korun, 200, 300 korun, matka bude úplně zuřit, a právě to je na tom to nejveselejší.

Jednou se matka rozhodne, že pojede do vídně, aby si promluvila s kapitánem. Ten však nic nezmůže. Adolf Loos je dobrý voják, dosáhl už hodnosti praporčíka, je čistotný, dochvilný a miluje výcvik. V době míru není zvlášť těžké být vojákem, kromě toho se nikdy neopil, je velmi dobře vychovaný, zdvořilý, kapitán matku plně nechápe. Cožpak neví, že její syn je mladý muž? A ve dnech, kdy má volno, si může dělat, co chce. Matka jede zpět do Brna nazlobená. Císař františek josef je silnější než ona. Ostatně, muži se spojí a jsou pak silnější než vdova se dvěma neprovdanými dcerami. Ale vojenská služba už bude trvat jen šest měsíců, utěšuje se, potom se uvidí, kdo je silnější.

Šest měsíců uplyne, vojenská služba skončila. Loos je pohledný poručík s malým světlým knírkem, který se velmi dobře hodí ke zlaté hvězdě na jeho límečku. Když musí odložit uniformu, zůstane mu jen malý knírek a pevné rozhodnutí, že se již nevrátí do rodného domu.

Matka je zoufalá. Bombarduje ho dopisy, výhrůžkami. Přijede sama do vídně, aby ho přiměla k návratu. Ale nic se ho netkne. Matka a syn mají stejnou povahu, jeden ani druhý nikdy neustoupí. Matka se nakonec vrátí do Brna, velmi se však zlobí na svého nezdárného syna. Adolf zůstane ve Vídni a ještě přesně neví, do čeho se má pustit. Přirozeně se chce naučit stavět. K tomu se musí především naučit kreslit, protože kreslení je jeho největší slabina a on ví, že aby mohl studovat architekturu, musí umět kreslit, už jen proto, aby uměl druhým vysvětlit, co chce stavět. Proto se zapíše na Akademii výtvarných umění, spřátelí se s modelkami a stráví tak v akademii mnoho hodin, aniž nakreslí jedinou čárku. Žije z mála a z ničeho, tak jak se to naučí od malířů, a zjistí, že svoboda má větší hodnotu než jistota.

Čas od času zajede do Brna, aby si vyprosil trochu peněz, ale matka je stále lakomější a stále neúprosnější. Nenávist mezi oběma roste a bují. Dcery jsou zatrpklé a na nejlepší cestě, aby se z nich staly staré panny. Loos u nich jednoduše nevydrží. Ve Vídni je svobodný – chudý, hladový, ale svobodný. stále je na co se dívat, na Breughelovy obrazy v muzeu, klenotnici Habsburků, kvetoucí kaštany v Prátru, velikonoční mši v Hofkirche s celou vysokou šlechtou ve slavnostních uniformách. A na španělskou jezdeckou školu, tristana a isoldu v dvorní opeře, a když je člověk hodně unavený, na svatoštěpánský dóm, aby se zotavil a povznesl. A v noci přijdou na řadu děvčata. Postávají na ulicích, dívají se na něho. Někdy má peníze, aby šel s nimi.

Pak přijde černý den. Probudí se s horečkou a musí rychle běžet k lékaři. Černý den, kdy se dozví, že má těžkou nemoc. syfilis však tehdy představovala nejen neštěstí, podmíněný rozsudek smrti, ale byla to i velká hanba, kterou mladý muž zatížil svou rodinu.

Adolf dělá všechno, co mu lékař radí. Nemoc je však již ve velmi pokročilém stadiu, má za následek zánět varlete. Lékař mladému pacientovi radí, aby odjel domů, jelikož potřebuje dobrou a přísnou péči. Loos potlačí svou hrdost, jede domů a přizná matce pravdu. Matka je celá bez sebe, zírá na něho – je to její syn? Nemůže tu hanbu téměř snést, neboť pro ni to není neštěstí, jen hanba, hanba, hanba. Přijme ale ztraceného syna, uloží ho do postele a zařídí péči a léčbu. Možná, myslí si, teď dospěje k rozhodnutí, že zůstane doma a bude se muset starat o ni i o sestry a vést živnost. Tato slabá naděje doutná v jejím srdci a vede ji k tomu, aby se nelekala žádných výdajů, které by pomohly vrátit synovi zdraví.

Uplyne několik měsíců. Loos je stráví v posteli, s nesmírnými bolestmi a ve velké sklíčenosti. Pozvolna se však uzdravuje. Jednoho dne lékař prohlásí, že je zdravý, zcela vyléčený, nemoc už není přenosná, ale má nevratné následky: Loos již nemůže nikdy zplodit děti, otcovství je mu navždy odepřeno. Je však, díky bohu, opět zdravý. Že nebude nikdy otcem, jej netíží, naopak. Nemá nic proti malým dětem, ale nenávidí zamilované rodiče, kteří obtěžují celý svět vyprávěním o svých zázračných dětech. Kromě toho se mu zamlouvá jistota, že nebude moci nikdy přivést do jiného stavu nevinnou dívku ani nebude muset vzít na sebe otcovství cizího dítěte. Jeho neplodnost je pro něho pokynutí prstem Božím. Je úplně volný a vidí svou cestu před sebou. stejně jako si katolický kněz nesmí vzít ženu, aby nezplodil děti a mohl se věnovat jen Bohu a věřícím, tak musí on, Adolf Loos, sloužit lidstvu. Muž, který má sám děti, takto sloužit nemůže. Bude vždy a za všech okolností myslet na blaho svých dětí. Tak jako kněz musí připravit lidem cestu k věčnému životu, tak musí on, Adolf Loos, ukázat lidem, jak musíme žít, abychom našli nebe už na zemi. V dětství toto nebe postrádal, ale ví, že život a svět jsou zázračným Božím darem, pouze se musíme naučit jej správně používat. Dívá se kolem sebe a vidí život svých krajanů. A ačkoliv Rakousko tehdy bylo ještě bohatou zemí, mocnou monarchií, Loos náhle zjišťuje, že je vše nicotné a nesnesitelné. Procitne v něm touha po velké, daleké zemi: Americe. Zatím však na ni není ani pomyšlení.

Nejdříve jede do drážďan na technickou vysokou školu. Chce se tam naučit všemu, co potřebuje, aby mohl stavět a také aby mohl převzít otcovu živnost. V drážďanech pilně studuje, v Německu se však necítí dobře. Na technice ho napadají, protože se nechce připojit k žádnému studentskému spolku. Hrozí se studentů s jizvami po sečné ráně ve tváři a ostatní s ním jednají jako se zbabělcem, protože nechce mít žádné jizvy. V drážďanech prožije dva roky, a když dospěje k názoru, že se tam již nemůže nic naučit, vrátí se domů.

V Chicagu se roku 1893 otvírá světová výstava. Adolf Loos začíná snít o Americe. Ve dne v noci myslí na vzdálený ráj. Naléhá na matku, aby mu umožnila jet do Ameriky navštívit světovou výstavu. Matka však o tom nechce slyšet. Adolf má zůstat doma a převzít otcovu živnost. Cožpak už nezpůsobil dost neštěstí? Nestál ho jeho roční pobyt u vojska dost peněz? teď chce dokonce ještě cestovat! Ale Loos prohlašuje, že v žádném případě nezůstane doma a ani nepřevezme živnost. Chce se učit stavět. Boj s matkou trvá mnoho týdnů. Do Adolfova života opět zasáhne kmotr a po nekonečných rozmluvách se mu podaří matku přesvědčit. Nejdůležitější a nejpřesvědčivější při konečném rozhodnutí umožnit Adolfovi odjet do Ameriky bylo, že do Ameriky tehdy posílali téměř všechny budižkničemy. Zámožní lidé v Evropě se tímto způsobem za málo peněz zbavili svých nepříjemných příbuzných. Zpáteční cestu nezaplatili, a i když se evropští pobudové v Americe nestali všichni milionáři, většina z nich se alespoň naučila vydělávat si sama na chleba, založila rodiny a dnes jsou již předky nových generací.

Matka tedy souhlasila. Zanechala boje, ale stanovila podmínku: musí stvrdit podpisem, že se zříká dědictví a živnosti svého otce, že všechna jeho práva přecházejí na sestry a že už nikdy nebude klást nároky na matku a nevkročí do rodného domu. Loos vše podepíše. Dodrží svůj slib až na jeden bod. Do rodného domu musí vstoupit ještě jednou, v obou případech na přání matky. K tomu ale došlo o mnoho let později, když zemřela nejdříve Hermína a pak i irma. Adolf Loos zvítězil nad matkou, jel do Ameriky, s malým obnosem a s dopisem v kapse pro příbuzné svého otce, zámožnou rodinu ve filadelfii.

Jen ten, kdo znal Loose na cestách, umí si přibližně představit, co pro něho asi tato první velká cesta znamenala. Překypující radost ze života, kterou vždy pociťoval, ať se mu vedlo dobře nebo špatně, přitom přesáhla všechny meze. Neznal únavu, nepotřeboval jíst, neexistovalo žádné nepohodlí, jež by mu mohlo bránit v dokonalém požitku z cesty. Všemi smysly vnímal novou zemi, její obyvatele, zvyky, nástroje, oblečení, stravu i umění. Nadchl se pro všechno, co tuto novou zemi odlišovalo od Rakouska. Ať už se jednalo o uzené úhoře nebo sýr, o toaletní papír, o oděvy, obrazy, šperky nebo lidi – vždy bylo vše, co nabízela cizí země, mnohem cennější, krásnější a stálo za to si to pořídit. Přesto jsem pevně přesvědčena, že Loos byl nejtypičtější vídeňák, nejlepší Rakušan, že vídeň a Rakousko miloval z celého srdce a že právě jen vídeň byla místem, kde se mohl naplnit jeho osud: tragický osud všech skutečně velkých vídeňských duchů.

Konec ukázky

Table of Contents

1. MATKA