strana 1 – titulní list – výtvarník

Deborah Harknessová

Syn času

Přeložila Petra Diestlerová

Poznámka překladatelky:

V textu byla použita citace z překladu:

SHAKESPEARE, William. Bouře.

Přeložil Jiří Josek. Praha: Romeo, 2005

TIME’S CONVERT

Copyright © 2018 by Deborah Harkness

Translation © Petra Diestlerová, 2021

ISBN 978-80-242-7395-2

Dlouho udržovaný zvyk myslet si, že něco není špatné,

vyvolává povrchní představu, že je to dobré,

a ta zpočátku způsobuje strašlivé pobouření na obranu zvyku.

Ale povyk brzy utichne.

Čas bývá příčinou změny názoru častěji než rozum.

Thomas Paine

1

Nula

12. května

Během posledního večera svého teplokrevného života se Phoebe Taylorová zachovala jako dobrá dcera.

Freyja na tom trvala.

„Nemusíme kolem toho dělat žádný rozruch,“ namítala Phoebe, jako by se jen chystala odjet na pár dní na dovolenou, v naději, že vyvázne s krátkým rozloučením v hotelu, kde byla její rodina ubytovaná.

„V žádném případě,“ prohlásila Freyja a podívala se na ni svrchu přes svůj dlouhý nos. „De Clermontovi se neschovávají ve stínech – pokud tedy samozřejmě nejsou Matthew. Uděláme to, jak se patří. U večeře. Je to tvoje povinnost.“

Slavnostní večeře, kterou Freyja pro Taylorovy uspořádala, byla prostá, elegantní a dokonalá – a to včetně počasí (bezchybná ukázka májového večera), hudby (skutečně umějí všichni pařížští upíři hrát na cello?), květin (ze zahrady donesli tolik bílých růží odrůdy Madame Hardy, že by dokázaly provonět celé město) a vína (Freyja měla slabost pro šampaňské Cristal).

Phoebin otec, matka a sestra dorazili v půl deváté, jak bylo domluveno. Otec měl na sobě smoking, matka polosárí v odstínech tyrkysové a zlaté a Stella byla od hlavy k patě navlečená v Chanelu. Phoebe se oblékla čistě do černé, kromě smaragdových náušnic, které jí věnoval Marcus, než odjel z Paříže, a vzala si střevíčky na závratně vysokých jehlových podpatcích, které měla v obzvláštní oblibě – a Marcus také.

Skupinka teplokrevníků a upírů si nejprve dala skleničku v zahradě za Freyjiným výstavným domem v Osmém obvodu – v soukromém ráji, jaké se už déle než století v přehuštěné pařížské zástavbě vytvářet nedařilo. Rodina Taylorových byla na luxusní prostředí zvyklá – Phoebin otec strávil celý život v diplomatických službách a její matka pocházela z indické rodiny, jejíž příslušnice se vdávaly za úředníky britského impéria už od doby Rádže –, avšak styl de Clermontových dosahoval úplně jiné úrovně.

Usadili se k večeři u stolu prostřeného křišťálem a porcelánem, v místnosti, kam dovnitř vysokými okny vedoucími na zahradu dopadalo letní světlo. Charles, málomluvný kuchařský mistr, jehož de Clermontovi zaměstnávali ve svých pařížských domech, kdykoli pozvali na večeři teplokrevníky, měl Phoebe rád a nešetřil úsilím ani penězi.

„Syrové ústřice jsou znamení, že Bůh miluje upíry a chce, aby byli šťastní,“ prohlásila Freyja, když zvedala na začátku jídla skleničku k přípitku. Phoebe si všimla, že slovo „upír“ používá co nejčastěji, jako by pouhým opakováním mohla udělat z toho, k čemu se Phoebe chystá, úplně normální věc. „Na Phoebe. Na štěstí a dlouhý život.“

Po tom přípitku její rodina nějak ztratila chuť k jídlu. Phoebe dobře věděla, že je to její poslední šance se pořádně najíst, ale zjistila, že má potíže s polykáním. Přiměla se sníst ty ústřice a vypít šampaňské, které se k nim podávalo, ale ve zbytku hostiny se už jen nimrala. Freya udržovala během předkrmů, polévky, ryby, kachny i dezertu („Máš poslední možnost, milá Phoebe!“) živý rozhovor a mezi doušky vína volně přecházela z francouzštiny přes angličtinu do hindí.

„Ne, Edwarde, opravdu myslím, že neexistuje žádné místo, kde bych nebyla. Víte, že podle mě byl možná můj otec úplně první diplomat?“ Tímto překvapivým prohlášením Freyja úspěšně přiměla Phoebina odtažitého otce, aby se rozpovídal o svých začátcích ve službách britské královny.

Ať už byl Freyjin historický úsudek správný, nebo nikoli, Philippe de Clermont rozhodně naučil svou dceru pár triků na uhlazování drsných okrajů společenské konverzace.

„Říkáte Richard Mayhew? Mám dojem, že jsem ho znala. Françoise, nestýkala jsem se s nějakým Richardem Mayhewem, když jsme pobývaly v Indii?“

Bystrozraká služebná se jako kouzlem vynořila pokaždé, když ji její paní potřebovala, naladěná na nějakou upírskou frekvenci, neslyšnou pro pouhé smrtelníky.

„Možná.“ Françoise toho moc nenamluvila, ale každé její slovo neslo celé vrstvy významů.

„Ano, určitě. Vysoký? S pískově žlutými vlasy? Hezký, takovým školáckým způsobem?“ Freyja se nenechala odradit Françoisinou zakyslou poznámkou ani skutečností, že jejímu popisu odpovídala zhruba polovina britského diplomatického sboru.

Phoebe zatím neobjevila nic, co by dokázalo narušit Freyjino odhodlané veselí.

„Tak prozatím sbohem,“ říkala Freya zlehka v závěru večera, když líbala všechny Taylorovy na rozloučenou. „Padmo, jsi tady vždycky vítaná. Až příště přijedeš do Paříže, určitě se ozvi. Stello, během zimních přehlídek můžeš bydlet u nás. Je to do módních domů pohodlně blízko a Françoise s Charlesem se o tebe velmi dobře postarají. Hotel George V je sice samozřejmě vynikající, ale je tam tolik turistů. Edwarde, zůstaneme v kontaktu.“

Matka neslzela a zachovávala naprostý klid, jak měla v povaze, ale na rozloučenou Phoebe objala trochu pevněji než jindy.

„Děláš správnou věc,“ pošeptala Padma Taylorová své dceři, než ji pustila. Chápala, co znamená milovat někoho tolik, že se vzdáte celého svého života výměnou za příslib toho, co by mohlo být.

„Důkladně si ověř, že předmanželská smlouva bude vážně tak velkorysá, jak slibují,“ špitla Stella své sestře na prahu. „Pro všechny případy. Jen tenhle barák stojí sakra majlant.“ Stella dokázala na Phoebino rozhodnutí nazírat výhradně ze svého hlediska, zaměřovala se pouze na velkolepost, styl a nezaměnitelný střih Freyjiny retro červené róby.

„Tyhle šaty?“ zasmála se Freyja, když je Stella obdivovala, a zaujala na okamžik pózu s hlavou s plavým drdolem nakloněnou ke straně, aby co nejlépe předvedla jak šaty, tak svou postavu. „Balenciaga. Mám je už věčnost. To byl muž, který vážně uměl navrhnout korzet.“

Nicméně Phoebin obvykle velmi rezervovaný otec se neloučil snadno, oči se mu zalily slzami a pátral v těch jejích (které se těm jeho hodně podobaly, jak si Freyja v průběhu večera všimla) po známkách, že by mohla rozhodnutí změnit. Když matka se Stellou vyšly ze dveří, odtáhl otec Phoebe kousek stranou od hlavního schodiště, kde čekala Freyja.

„Nebude to trvat dlouho, tati,“ řekla Phoebe, aby ho trochu uklidnila. Oba však věděli, že uběhnou měsíce, než bude smět znovu navštívit svou rodinu – v sázce bylo jak jejich bezpečí, tak to její.

„Jsi pevně rozhodnutá, Phoebe? Víš to naprosto jistě?“ zeptal se otec. „Ještě máš čas si to rozmyslet.“

„Jsem si jistá.“

„Zkus chvilku uvažovat rozumně,“ řekl Edward Taylor a do hlasu se mu vloudil prosebný tón. Vyznal se ve složitém vyjednávání a nepovažoval za nízké využít pocitu provinilosti, aby naklonil výsledek ve svůj prospěch. „Proč ještě pár let nepočkat? S takovým velkým rozhodnutím nemá smysl spěchat.“

„Já si to nerozmyslím,“ odpověděla Phoebe vlídně, ale pevně. „Tohle není otázka rozumu, tati, ale srdce.“

Nyní její biologičtí příbuzní odešli. Phoebe osaměla s věrnými služebníky de Clermontových, Charlesem a Françoise, a také s Freyjou, což byla nevlastní sestra stvořitele jejího snoubence, a tudíž podle upírského pojetí blízká příbuzná.

Krátce po odchodu Taylorových Phoebe poděkovala Charlesovi za skvělou večeři a Françoise za to, jak se o všechny během večera starala. Potom se usadila v salonu s Freyjou, která si četla e-maily a odpovídala na ně ručně psanými zprávami na smetanově zbarvených kartičkách s levandulovými lemy. Ty poté vsouvala do těžkých obálek.

„Nač přejímat tuhle zatracenou novodobou zálibu v instantní komunikaci,“ vysvětlila Freyja, když se jí Phoebe zeptala, proč prostě neklikne na „Odpovědět“ jako všichni ostatní. „Brzy zjistíš, drahá Phoebe, že rychlost nepatří k věcem, které by upír potřeboval. Je velmi lidské a vulgární pořád chvátat, jako by snad byl času nedostatek.“

Když Phoebe ze zdvořilosti hodinku poseděla s Marcusovou tetou, usoudila, že už učinila povinnosti zadost.

„Myslím, že půjdu nahoru,“ řekla s předstíraným zívnutím. Ve skutečnosti jí ani nepřišlo na mysl, že by mohla usnout.

„Pozdravuj ode mě Marcuse.“ Freya decentně olízla okraj obálky, než ji pevně slepila.

„Jak víš –?“ Phoebe se na Freyju ohromeně podívala. „Totiž, proč si myslíš –?“

„Tohle je můj dům. Vím o všem, co se v něm šustne.“ Freyja přilepila do rohu obálky známku a dala si záležet, aby dokonale lícovala s okraji. „Například vím, že Stella dneska večer donesla v kabelce tři ty příšerné mrňavé telefonky a tys je vytáhla, když jsi šla na toaletu. Patrně jsi je schovala ve svém pokoji. Ne mezi spodní prádlo – na to jsi příliš originální, že, Phoebe? – ani pod matraci. Ne, myslím, že jsou v nádobě s koupelovou solí na okenní římse. Nebo schované v botách – v těch s gumovými podrážkami, co v nich chodíš na procházky. Nebo možná na skříni, v tom modrobílém igelitovém sáčku, který sis nechala od středečního nákupu?“

Freyjin třetí tip byl správný, včetně igelitové tašky, stále trochu páchnoucí česnekem, který Charles potřeboval do své vynikající bouillabaissy. Phoebe od začátku věděla, že Marcusův plán, jak obejít pravidla a zůstat v kontaktu, není dobrý nápad.

„Porušuješ vlastní dohody,“ prohlásila Freyja věcně. „Ale jsi dospělá žena se svobodnou vůlí, schopná rozhodovat se sama za sebe.“

Přesně vzato měli Marcus a Phoebe zakázáno spolu mluvit, dokud nebude upírkou devadesát dní. Snažili se vymyslet, jak to obejít. Freyjin jediný telefon se bohužel nacházel ve vstupní hale, kde mohli vaše rozhovory slyšet všichni. A navíc málokdy fungoval bezproblémově. Čas od času plechově zařinčel a zvonky v tom starodávném přístroji byly tak mohutné, že se sluchátko v mosazném držáku otřásalo. A když jste sluchátko zvedli, linka obvykle ohluchla. Freyja to připisovala nějaké závadě na vedení, kterou způsobil jistý člen Hitlerova nejužšího kruhu během poslední války; neměla však zájem nechat aparát opravit.

Když se Marcus nad situací zamyslel, přišel s pomocí Stelly a svého přítele Nathaniela na méně nápadný komunikační prostředek: laciné mobilní telefony na jedno použití. Takové využívali mezinárodní lupiči a teroristi – jak alespoň tvrdil Nathaniel – a nedaly se vystopovat, kdyby se je Baldwin nebo jiný upír náhodou pokoušel špehovat. Phoebe s Marcusem je zakoupili v zapadlém krámku s elektronikou na jedné z obchodněji zaměřených ulic v Desátém obvodu.

„Jsem si jistá, že vzhledem k situaci vyřídíš ten rozhovor rychle,“ pokračovala Freyja. Podívala se na obrazovku počítače a nadepsala další obálku. „Nechceš přece, aby tě přistihla Miriam.“

Miriam lovila kdesi v okolí Sacré Coeur a vrátit se měla nad ránem. Phoebe pohlédla na hodiny na krbové římse – výstřední výrobek se spoustou zlacení a mramoru, kde pololežící mužské akty podpíraly kulatý ciferník, jako by to byl plážový míč. Chyběla minuta do půlnoci.

„Tak dobrou noc,“ řekla Phoebe a potěšilo ji, že Freyja je nejen o tři kroky před ní a před Marcusem, ale také přinejmenším o krok před Miriam.

„Hmm.“ Freyja už zase věnovala plnou pozornost stránce před sebou.

Phoebe unikla nahoru. Její ložnice se nacházela na konci dlouhé chodby lemované raně klasicistními francouzskými krajinomalbami. Hustý koberec tlumil její kroky. Jakmile za sebou zavřela dveře, zalovila na skříni (v empírovém stylu, cca 1815) a vytáhla ukrytou igelitku. Z ní vyndala jeden telefon a zapnula ho. Byl plně nabitý a připravený k použití.

Přitiskla si ho na srdce a pak vklouzla do přilehlé koupelny a zavřela za sebou i tyhle dveře. Dvoje zavřené dveře a široká plocha tlustých porcelánových dlaždiček bylo veškeré soukromí, jaké upírská domácnost nabízela. Odkopla boty, plně oblečená se složila do chladné prázdné vany a pak vytočila Marcusovo číslo.

„Ahoj, zlato.“ Marcusův hlas, obvykle pohodový a vřelý, byl nyní napjatý obavami – ačkoli se je ze všech sil snažil zamaskovat. „Jaká byla večeře?“

„Vynikající,“ zalhala Phoebe. Natáhla se ve vaně, která pocházela z edwardiánské doby a měla fantasticky vysoká záda, klenutá tak, aby si mohla pohodlně opřít šíji.

Marcusův tichý smích jí prozradil, že jí tak úplně nevěří.

„Dvě sousta dezertu a tu a tam dloubnutí do talíře?“ poškádlil ji.

„Jedno sousto dezertu. A to si dal Charles tolik záležet.“ Phoebe nakrčila čelo. Bude mu to muset nějak vynahradit. Jako většina kuchařských géniů se Charles snadno urazil, když se mu do kuchyně vracely ne zcela prázdné talíře.

„Nikdo nečekal, že se budeš cpát,“ řekl Marcus. „Ta večeře byla pro tvoji rodinu, ne pro tebe.“

„Spousta jídla zbyla. Freyja ho nechala zabalit mámě s sebou.“

„Jak to nese Edward?“ Marcus o výhradách jejího otce dobře věděl.

„Táta se mi náš plán snažil rozmluvit. Opět,“ odpověděla Phoebe.

Rozhostilo se dlouhé ticho.

„Nepovedlo se mu to,“ dodala pro případ, že by si Marcus dělal starosti.

„Tvůj otec jenom chce, aby sis byla naprosto jistá,“ řekl Marcus tiše.

„Já jsem. Proč to lidi pořád zpochybňují?“ Nedokázala potlačit netrpělivost ve svém hlase.

„Protože tě milují,“ odpověděl Marcus prostě.

„Tak by mi měli naslouchat. Já chci být s tebou – to je všechno.“ Samozřejmě to nebylo všechno, co chtěla. Už od chvíle, kdy se Phoebe setkala v Sept-Tours s Ysabeau, toužila po nevyčerpatelné zásobě času, kterou měli upíři k dispozici.

Phoebe sledovala, jak naplno se Ysabeau zjevně vkládá do každého úkolu. Nic nedělala zbrkle nebo jenom proto, aby to měla za sebou a odškrtla si to z nekonečného seznamu povinností. Místo toho byla v Ysabeauině každém pohybu vážnost – v tom, jak voněla ke květinám ve své zahradě, v kočičí kradmosti jejích kroků, v líné pauze, když se dostala na konec kapitoly ve své knize, než načala další. Ysabeau neměla pocit, že jí čas dojde dřív, než vysaje šťávu z čehokoli, co právě prožívala. Zato Phoebe připadalo, že ona sama nemá nikdy dost času se pořádně nadechnout, zatímco se hnala z trhu do práce, pak do lékárny pro sirup na nachlazení a do opravny bot, a zase zpátky do práce.

O těchto postřezích však Phoebe s Marcusem nemluvila. Dozví se je brzy, až se znovu shledají. Pak se Marcus napije z její srdeční žíly – z tenké modré říčky, která jí křížila levé ňadro – a dozví se její nejhlubší tajemství, nejtemnější obavy i nejdražší touhy. Krev ze srdeční žíly obsahovala všechno, co by milenec mohl skrývat, a možnost napít se z ní ztělesňovala upřímnost a důvěru, kterou bude jejich vztah potřebovat, aby uspěl.

„Budeme to brát krůček po krůčku, vzpomínáš?“ Marcusova otázka ji přiměla znovu se soustředit. „Nejdřív se staneš upírkou. Potom, jestli mě ještě pořád budeš chtít –“

„Budu.“ Tím si byla Phoebe naprosto jistá.

„Jestli mě ještě pořád budeš chtít,“ opakoval Marcus, „tak se vezmeme a ty mě budeš mít na krku navždy. V chudobě i v bohatství.“

Tohle byl jeden z jejich partnerských rituálů – nacvičovali si svatební slib. Občas se zaměřili na jednu větu a předstírali, že bude těžké ji dodržovat. Někdy si z celé té věci a z malicherností, jaké ten slib obsahoval – v porovnání s jejich vzájemnými city –, dělali legraci.

„V nemoci i ve zdraví.“ Phoebe sklouzla ve vaně níž. Její chlad jí připomínal Marcuse a ty pevné křivky v ní náhle probudily touhu, aby seděl za ní a objímal ji rukama i nohama. „A vzdát se všech ostatních. Navždy.“

„Navždy je dlouhá doba,“ varoval ji Marcus.

„A vzdát se všech ostatních,“ opakovala Phoebe a pečlivě zdůraznila prostřední slovo.

„Nemůžeš si být jistá. Ne, dokud mě nepoznáš krev po krvi,“ odpověděl Marcus.

Jejich zřídkavé hádky vybuchovaly právě po takovýchto poznámkách, v nichž Marcus naznačoval, že v ni ztrácí víru, a Phoebe přecházela do obrany. Obvykle se usmiřovali v Marcusově posteli, kde oba k uspokojení toho druhého dokazovali, že sice možná nevědí všechno (zatím), ale jisté důležité vědomosti už získali.

Jenže Phoebe byla v Paříži a Marcus v Auvergni. Tělesné sblížení bylo v tuhle chvíli vyloučeno. Moudřejší, zkušenější osoba by to nechala být – jenže Phoebe bylo třiadvacet a cítila podráždění a úzkost z toho, co se mělo stát.

„Nevím, proč si myslíš, že názor změním já, a ne ty.“ Měla v úmyslu, aby ta slova vyzněla nenuceně a hravě. K jejímu zděšení to však působilo jako obvinění. „Koneckonců já jsem tě vždycky znala jenom jako upíra. Ale ty ses zamiloval do teplokrevné ženy.“

„Budu tě pořád milovat.“ Marcusova odpověď přišla uspokojivě rychle. „To se nezmění, přestože ty ano.“

„Co když ti nebudu chutnat? Měla jsem tě přimět, abys to zkusil – předtím,“ řekla Phoebe, aby vyprovokovala hádku. Možná ji Marcus nemiluje tak, jak se sám domnívá. Racionální část její mysli věděla, že je to nesmysl, ale ta iracionální část (která byla právě teď u vesla) se nenechala přesvědčit.

„Chci, abychom ten zážitek sdíleli – jako rovný s rovným. Nikdy jsem se svou družkou nesdílel krev – a ty také ne. Je to něco, co můžeme udělat oba poprvé, společně.“ Marcus mluvil vlídně, ale do hlasu mu pronikl náznak frustrace.

Tohle probírali už stokrát. Marcusovi velmi záleželo na rovnoprávnosti. Žebračka s dítětem, rasistická urážka zaslechnutá v metru, starý pán, který se snaží přejít ulici, zatímco se kolem ženou mladí lidé se svými sluchátky a mobily – tohle všechno ho dokázalo rozzuřit.

„Měli jsme spolu prostě utéct,“ povzdechl si Marcus. „Měli jsme si to udělat po svém a neobtěžovat se všemi těmihle starými tradicemi a obřady.“

Jenže oba společně se rozhodli, že to udělají takhle, po pomalých, přesně odměřených krůčcích.

Ysabeau de Clermontová, matriarcha rodiny a Marcusova babička, jim vysvětlila veškerá pro a proti, pokud jde o porušení upírských zvyklostí, velmi přehledně, jak měla ve zvyku. Začala nedávnými rodinnými skandály. Marcusův otec Matthew se oženil s čarodějnicí a porušil tím téměř tisíc let starý zákaz vztahů mezi bytostmi odlišných druhů. Potom málem zemřel rukou svého odcizeného vyšinutého syna Benjamina. To poskytovalo Phoebe a Marcusovi přesně dvě možnosti. Mohli její proměnu a svůj sňatek držet v tajnosti, jak nejdéle to půjde, a poté čelit věčnosti klepů a spekulací o tom, co se asi dělo v zákulisí. Anebo mohli udělat z Phoebe upírku předtím, než se spojí s Marcusem se všemi obvyklými obřady – a zcela veřejně. Pokud se rozhodnou pro druhou možnost, čeká je patrně rok plný drobných útrap, poté dekáda či dvě, kdy se o nich bude všude mluvit, a nakonec budou volní a budou si moci užívat nekonečný život v relativním klidu a míru.

V Phoebině rozhodování hrála roli i Marcusova pověst. Mezi upíry byl vyhlášený svou zbrklostí a tím, jak se vrhá do boje za nápravu kdejaké nespravedlnosti světa bez ohledu na to, co si o tom jiné bytosti pomyslí. Phoebe doufala, že když se v otázce manželství přidrží tradice, Marcus začne být považován za spořádanou, úctyhodnou osobu a na jeho idealismus budou ostatní nahlížet v lepším světle.

„Tradice má přece užitečný účel, vzpomínáš?“ řekla Phoebe pevně. „Krom toho se nedržíme všech pravidel. Mimochodem tvůj tajný plán s telefony už není tajný. Freyja o tom ví.“

„To se dalo čekat.“ Marcus si povzdechl. „Přísahám bohu, že Freyja musí být částečně bloodhound. Té nic neunikne. Ale neboj se. Freyje doopravdy nevadí, když spolu budeme mluvit. To Miriam lpí na pravidlech.“

„Miriam je na Montmartru,“ opáčila Phoebe a podívala se na hodinky. Bylo třicet minut po půlnoci. Miriam se co nevidět vrátí. Vážně by měla hovor ukončit.

„Kolem Sacré Coeur se dá dobře lovit,“ poznamenal Marcus.

„To říká Freyja taky,“ podotkla Phoebe.

Rozhostilo se ticho. Těžklo všemi věcmi, které nemohli říct, nechtěli říct, nebo sice chtěli, ale nevěděli jak. Nakonec zůstala jen dvě slova, která byla natolik důležitá, aby stálo za to je vyslovit.

„Miluju tě, Marcusi Whitmore.“

„Miluju tě, Phoebe Taylorová,“ odpověděl Marcus. „Bez ohledu na to, jak se za devadesát dní rozhodneš, už teď jsi moje družka. Mám tě pod kůží, v krvi, ve snech. A nedělej si starosti. Bude z tebe skvělá upírka.“

Phoebe neměla žádné pochybnosti o tom, že proměnu zvládne, a jen milosrdně nemnoho ohledně toho, že by ji snad nemuselo těšit, že bude nestárnoucí a mocná. Ale podaří se jí a Marcusovi vybudovat vztah, který přetrvá, jako ten, který měla Marcusova babička se svým druhem Philippem?

„Budu na tebe myslet,“ řekl Marcus. „Bez ustání.“

Linka ohluchla, když zavěsil.

Konec ukázky

Table of Contents

1 Nula