Brandon Lavalon

Čudesný prípad vášho suseda

alebo možno… kto vie?

Ukážka z elektronickej knihy

Brandon Lavalon

Čudesný prípad vášho suseda

Vydanie v slovenčine prvé

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami bez predchádzajúceho výslovného písomného súhlasu vydavateľa s výnimkou citácií krátkych pasáží výhradne na účely recenzie tejto knihy.

Copyright © 2001 by Brandon Lavalon

Preklad © 2020 by Pavel Džuban

Cover © 2020 Michaela Džubanová

Vydalo vydavateľstvo Lutien v roku 2021

ako svoju siedmu publikáciu

vydavatelstvo.lutien.sk

978-80-99986-01-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2021

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Venovanie

Rád by som poďakoval všetkým priateľom, ktorí mi odhalili svoje osobné životné príbehy a privolili premietnuť ich do príbehu, ktorý som písal. Tie skončili tak či onak pretavené do príbehov hrdinov tejto knihy. Niekedy bolo nesmierne smutné už len počúvať rozprávanie o ich zážitkoch, keď konečne boli vôbec schopní o nich rozprávať, a už len to samo neraz trvalo veľmi dlho. Väčšina týchto našich priateľov je doteraz poznačená svojím osudom a preto mi samozrejme nedovolili odhaliť ich totožnosť. Sú preto akoby rozpustení v postavách knihy, takže žiadna z nich nezodpovedá priamo žiadnej reálnej osobe aj napriek tomu, že tie sa môžu zdať skutočné...

Chcem tiež poďakovať mojej rodine, ktorej som chýbal v dobe písania tejto knihy.

Úvod

Môže to byť váš brat. Môže sa to stať vašej sestre alebo rodičom, či možno spolužiakom. Môže to byť váš sused. Ktokoľvek môže zažiť to, čím prešli postavy v tejto knihe. Každý z nás môže stretnúť ľudí, ktorí skutočne dokážu obrátiť jeho svet hore nohami – možno aby sa dostal do správnej polohy.

Postavy v knihe sú obyčajní ľudia, akých denne stretávame na uliciach, v kancelárii či v škole. Snáď sa zdajú trocha umelí v príbehu, ktorý začína nereálnou scénou vyšetrovania zločinu, ktorý sa nestal. Možno ich príbehy, na prvý pohľad neuveriteľné, vyvolajú smiech alebo pochybovačné krútenie hlavou. No ľudia na tomto svete zažívajú každý deň oveľa šokujúcejšie situácie, ako som medzitým zistil. A nielen šokujúce. Také veci prichádzajú, aby nás zmenili, hoci my sa priečime zmene, čím zahadzujeme svoje šance. Ale toho si zvyčajne nie sme vedomí.

Som si istý, že veľa ľudí si pomyslí, že mohli byť vzormi Pierra, Johnnyho, profesora Shullera alebo Sama. No to preto, lebo to, čo zažívali oni, sa prihadzuje aj nám, obyčajným ľuďom. Napriek tomu som nepoužil nikoho, koho poznám alebo som o ňom počul, ako prototyp konkrétnej postavy. Pravdepodobne v každej z postáv môžete nájsť kúsok mňa a kúsok zo všetkých mojich priateľov, ktorí ma naučili tak veľa, že som napokon bol schopný napísať túto knihu.

Užite si dosýta tých zázrakov. Sledujte dej a obzrite sa, či aj váš sused neprežíva niečo podobné. Ak áno, možno potrebuje vašu pomoc. Alebo vy jeho. Veď… kto vlastne býva vedľa vás? Viete to? Naozaj?

1. Profesor Shuller

Na počiatku bolo slovo…

Detektív poručík Warden vyšetruje nové okolnosti jednej nehody, objaví jeden mozog a nasadí chrobáka druhému.

„A tamtie pancierové dvere?“ spýtal som sa.

„Eh, poručík, to je vedecký experiment. Nerád by som…“

„Profesor, vyšetrujem nové a nie práve príjemné okolnosti smrti vášho brata,“ pustil som sa do profesora prísne. „Príkaz na domovú prehliadku ste videli. Ja som povinný prezrieť všetko. Rozumiete? Všetko. Je mi jedno, či by ste rád alebo nie.“

„Aj tak neviem, prečo sa k tomu po rokoch opäť vraciate. Len jatríte staré rany. Veď viete, ako ťažko som to niesol…“

„Ja sa pamätám, profesor,“ povedal som už zmierlivejšie.

„Tak načo je to potom dobré?“

„Objavili sa nové svedectvá…“

„Po takej dobe? A od koho, preboha?“

„To je jedno. A aj po takej dobe ich treba prešetriť.“

Profesor zvesil ramená. Bolo mu jasné, že je zbytočné priečiť sa. Vytiahol elektronickú kartu a vsunul ju do štrbiny pri dverách. Vpustil ma ako prvého. Uprostred miestnosti, v tichom monotónnom šume a príšerí stála na podstavci uzatvorená nádoba s polopriehľadnými stenami, z ktorej trčali hadičky a zväzky káblov. V útrobách sa črtal tmavý guľovitý tieň. Pristúpil som bližšie k chlapovi, ktorý ma do miestnosti doviedol.

„Môžete mi vysvetliť, čo je toto tu?“ spýtal som sa ostro.

„Dobre, detektív. Toto je môj brat.“

„Čože?“ vyštartoval som. „Vaše počínanie po havárii… vyšetrovanie ho akceptovalo, pretože ste lekár a vraveli ste, že váš brat daroval telo vede, ale…!“

„Ale to sa aj stalo,“ pokúsil sa o obranu.

„Ale na pochybné experimenty…?“

„Poručík, toto nie sú žiadne pochybné experimenty!“ ohradil sa, už dosť ostro. „Mohol som brata nechať zomrieť a jeho život, ba aj samotná existencia by sa skončili…“

„Existencia…“ povedal som a čakal na vysvetlenie.

„Nuž – keď zostane len telo pripútané na lôžku a odkázané na prístroje, dá sa to ešte nazvať životom? Alebo je to už len existencia, stav prežívania tela, pri ktorom mozog už nefunguje, len telo o tom vďaka prístrojom ešte nevie. Ja som nejako podobne, ale v obrátenom garde zachránil to jediné a našťastie pre môjho brata zhodou okolností to najdôležitejšie, čo sa ešte dalo. Jeho mozog.“

„Teda v tej… v tej nádobe, to je mozog vášho brata?“

„Hej. A toto okolo je jeho svet.“

Striaslo ma. „Príšerné! A vy chcete povedať, že tento mozog je na tom lepšie než telo na prístrojoch? Že žije? V tej plechovke, či akváriu?“

Odpovedal neodpovedaním: „Chcete vidieť, aký život žije? Pozrite tamto, na tú obrazovku.“

Prebehol prstami po klávesnici na stole. Temná plocha obrazovky sa rozžiarila a ukázala pohľad na monitor počítača a na klávesnicu tak, ako ich vidí človek, ktorý s tým počítačom pracuje. Ruky v zábere behali po klávesnici a ľavá občas uchopila myš. Na monitore sa rýchlo pohyboval kurzor a bolo vidno zmeny v projekte akejsi budovy…

„Vidíte to aj sám, poručík. Burt práve pracuje. Je architekt a projekty robí doma. Inak si občas zájde do kaviarne na kávu alebo na pohárik, cestou si nakúpi, čo potrebuje… Alebo ide do kina, číta knihy, učí sa jazyky alebo študuje nové predpisy, sleduje telku…“ chrlil.

„Vy ho sledujete?“ opýtal som sa a čakal ďalšiu záplavu slov.

Neprekvapil ma.

„Ach nie. On žije v reálnom čase a ja mám svoj vlastný život, naozaj nemienim žiť ten jeho. A to by som musel, keby som ho chcel sledovať. Bola by to zvrhlá reality show, ďakujem pekne. Ja… Len občas zisťujem, ako sa má, či mu dačo nechýba. Zájdem k nemu… Eh, viete, celkom dobre som sa v jeho svete nasimuloval. Musel som. Alebo ideme – zas v jeho svete – niekam si posedieť. Medzi bratmi je to snáď normálne, že sa jeden o druhého zaujíma, ako sa mu darí, ako žije…“ nahral mi.

„Ale toto sú len programy, nie život!“

„Poručík, prosím, poďme ku mne do pracovne. Myslím, že bude lepšie si o tom pohovoriť v kľude a posediačky.“

Prikývol som.

Zaviedol ma do pracovne, ukázal na pohodlné kreslo a sám pokračoval ďalej ku skrinke. Za okamih mi priniesol pohárik so zlatistým mokom. „Dajte si, poručík. Myslím, že vám pomôže.“

Usadil som sa, prijal z jeho ruky pohár a privoňal som. „Hm, ďakujem. Na zdravie,“ povedal som a čakal. Nech sa len vyrozpráva. Vyzerá, že to potrebuje viac než zatĺkanie a klamstvá. Tak sa dozviem viac, než keby som sa vypytoval.

„Poručík, podozrenie z vraždy je nezmysel. Vy to predsa viete najlepšie. Môj brat sa stal obeťou dopravnej nehody. Prichádzal na miesto, kde som ho mal vyzdvihnúť. A ja som to videl – v okamihu zrážky som ho čakal pri aute. Mali sme prebrať čosi ohľadom projektu, na ktorom som vtedy pracoval.“

„Hej, viem.“

„Poviem vám ale, čo neviete. Pracoval som už dlho na prístroji pre záchranu ľudí, ktorým hrozí poškodenie mozgu. Viete, neraz ľudia umierajú len preto, lebo mozog po štyroch minútach začne trpieť deficitom kyslíka a nastáva nevratné poškodenie, pri o málo dlhšej absencii kyslíka smrť. Skúšali sme vtedy už prototyp prenosného prístroja, ktorý dokázal zásobovať mozog kyslíkom a živinami počas nevyhnutnej doby, kým lekári dajú do poriadku telo, napríklad ak srdce na chvíľu vysadí. Určite poznáte prístroj pre mimotelový obeh, keď sa robia zákroky na srdci… Toto je niečo podobné. V ten deň som viezol v kufri auta funkčný prototyp, ktorý sa nám konečne podarilo rozchodiť, takže keď auto rozdrvilo bratovo telo, stihol som zakročiť skôr, než došlo k poškodeniu mozgu…“

„A zakročili ste tak, že vás teraz obvinili z neposkytnutia pomoci, z vraždy a ešte aj hanobenia mŕtvoly.“

„Smiešne! Ten svedok je blázon! Prepáčte poručík… Som lekár, viem, v akom stave bolo telo môjho brata. Nemal šance a vy to dobre viete, prečítajte si znova koronerovu správu. Urobil som, čo bolo treba, a rýchlo. A ten prenosný prístroj to zatiaľ ešte dlho nevydrží, preto som odtiaľ aj tak rýchlo zmizol. Ako ste tam dole aj sám videli, stihol som to. Na dôvažok sa prístroj ukázal ako funkčný. Dnes už slúžia v nemocniciach a tie prenosné na záchranných staniciach. Len vďaka nemu môj brat teraz žije tu vo svojom svete.“

„Virtuálnom svete…“

„Pre neho je reálny. A on je reálny pre náš svet – čiastočne. Sleduje skutočnú televíziu, číta skutočnú on-line tlač, má účet v internetovej banke, takže môže manipulovať so svojimi peniazmi, napríklad si platí predplatné časopisov, účty… Všetko odtiaľto.“

„A kde berie peniaze?“

„Veď ste to videli, poručík! Pracuje. Je architekt a robí projekty na zákazku, pre tento náš reálny svet. A za tie dostáva reálne peniaze.“

„A vy žijete v ním platenom dome, vozíte sa jeho autom…“

„No tak, počkajte s tými obvineniami, poručík. Brat auto kedysi mal, rozbil ho pri nehode, ktorú tak-tak prežil. A obaja rodičia nám prišli o život v autonehodách. S jazdením prestal už hodne dávno. Zarábal dosť, aby sa mohol voziť taxíkom, a výhľad z okienka nie je problém nasimulovať…“

„V meste. A mimo? Dovolenky?“

„To mi uľahčilo jeho peciválstvo. Zo všetkého najradšej sedí doma s dobrou knihou alebo robí na projektoch alebo pozerá filmy. A viete, že to dnes cez internet nie je problém. A dom? Platí vlastne prevádzku môjho domu, len o tom nevie, to som zariadil. Jeho majetok som zdedil, to áno, ale dom som predal a nakúpil techniku – vlastne jeho terajší domov. A buďte si istý, že to dačo stojí. Všetky tie prístroje, ktoré mu umožňujú prežiť; počítače, ktoré mu vytvárajú čoraz dokonalejší – alebo ak chcete, vierohodnejší – svet; ešte aj ten počítač, na ktorom tvorí svoje projekty je reálny, aj tie simulačné programy jeho sveta musí dakto zaplatiť. A to on nemôže, nesmie o tom vedieť, preto to platím ja, takže sme si kvit. Ja mám svoju prácu, nepotrebujem sa na ňom priživovať. Verte mi, ja z toho, čo zarobí, nemám nič. Ani z jeho majetku. Ja som akurát „zabudol“ nahlásiť jeho smrť v banke, v rozvodnom závode som len zariadil zmenu adresy… Musel som, aby som mu zachoval čo najdokonalejšie zdanie reálnej existencie.“

„A čo zmluvy s falošnými podpismi?“

„Ah, falošnými,“ pobavene zakrútil hlavou. „Podpisujem za Burta legálne, už roky mám jeho plnú moc. A aj jeho dôveru. Chcete vidieť poverenie a splnomocnenie? Ja nefalšujem Burtov podpis kvôli vlastnému obohateniu, ani v zlom úmysle! Chcem len, aby môj brat mohol žiť ďalej. To je jediný dôvod…“

„Rozumiem. Teda ide už len o to, čo ďalej. Vám dáva za pravdu patológ, že bratovo telo pri nehode utrpelo… hm, vlastne prestalo existovať. Eh, prepáčte. Určite sa ľahko očistíte z obvinenia z neposkytnutia pomoci, ktoré vôbec nemalo byť vznesené. Asi dokážete presvedčiť sudcu aj čo sa týka hanobenia tela. Napokon, váš brat ho daroval vede a už viac sa mu ublížiť nedalo. Vinník nehody sedí v base a pravda je, že okrem vášho brata škoda nikomu nevznikla. Hm. Zdá sa, že ste uviazli v prípade, s akým naše zákony nepočítajú.“

„Uvedomujem si to, poručík. Možno je to naozaj tak, že som zabil. Ale zabil som telo, ktoré nemalo šancu prežiť viac než pár ďalších minút. Zachránil som tým Burtovi život, na celé tie roky.“

„A Burt, teda váš brat?“ spamätal som sa a cúvol k oficiálnosti.

„Nevie, čo sa stalo. Len to, že prežil haváriu a že boli zasiahnuté určité centrá jeho mozgu. Takže ak si na dačo nespomenie, alebo to v jeho spomienkach vyzerá inak, než to vidí dnes, preňho sú to následky havárie.“

„A má pravdu. Dobre, pán profesor, tu to uzavriem z tej oficiálnej stránky. Ale chcel by som sa dačo spýtať celkom súkromne. Poznáte film Matrix?“

„Isteže poznám. Lenže ja Burta nevyužívam ako baterku.“

„Pravda, no mne ide o iné. Tí ľudia tiež žili naprogramovaný život vo svete vytvorenom programátormi. Určite bol bohatší než Burtov, pretože na Matrix boli pripojení všetci ľudia. Vstupovali tam do vzťahov, stretali sa, takí akísi skutoční, viete, individuality. Žili životy, aké žijú ľudia tu. No Burt je vo svojom svete sám – sám človek. Alebo to, čo z neho zostalo. Všetko ostatné je program, na rozdiel od Matrixu, ktorý bol prostredím pre všetkých, kým vami vytvorený svet je ľudoprázdna pustatina. A to predsa nie je život. Len program.“

„Ale váš – náš svet je tiež naprogramovaný, poručík.“

„Ako to myslíte?“

„No iste. Od detstva sme produktom programátorov. Programujú nás rodičia: nesadaj si na ten múrik, prechladneš, nešmýkaj sa, lebo spadneš, chlapci neplačú… Programujú vás učitelia, prarodičia, spolužiaci, cirkvi, filmy, reklama, každý, kto je pre vás autoritou, jedno, či ste ju uznali, alebo vám ju nanútili…“

Hovoril príliš rýchlo, ale už som ho musel zastaviť. „Programujú? To nie je program, ale skúsenosti, prikázania, normy chovania…“

„Počuli ste sa, poručík? Dobre položená otázka často obsahuje odpoveď. Pre počítač je programom to, čo mu prikazuje, ako sa má správať za určitých podmienok. A to, čo som spomínal, je program pre nás. Môžete si to nazvať ľudovou múdrosťou, prikázaniami, etiketou, bontónom, je to principiálne program.“

„Ale univerzálny program pre každého neexistuje…“

„Správne, poručík, museli by byť individuálne, a to nie sú. A akí neskúsení sú naši programátori! Vezmite si len to ‚chlapci neplačú‘. Očakáva sa, že chlapci, muži, chlapi budú odolní, hrdinskí, bojovní, nedajú na sebe znať city, vzor majú v takzvane mužných filmových hrdinoch… A potom sa čudujeme, keď z chlapcov vyrastú nevyrovnaní muži, ktorí sa boja ukázať svoje city, ale pritom ich majú, proste preto, lebo sú ľudia. A majú ich plno, ale nasadzujú si masku, aká sa od nich očakáva. Potom v dôsledku neventilovaných citov prekypujú agresivitou a majú v živote problémy. Sociálne, psychické, sexuálne, aj zdravotné, ani poriadne nevedia, čo znamená byť mužom. Prečo by nemohli dať priechod svojmu pohnutiu, citom? A ženy sa sťažujú, že muži sú bezcitní! Nie je to irónia? Naopak u dievčat sa plač, fňukanie nie že toleruje, ale priam predpokladá! A potom sa čudujeme, prečo sú v dospelosti už ako ženy ufňukané. Slzy sa im stali zbraňou, ktorou dosiahnu čokoľvek, pretože ich to tak naučili.“

„Rozumiem. No aj napriek tomu máte slobodnú voľbu! Nemusíte sa programov držať a môžete sa programovania aj zbaviť…“

Usmial sa, tak nejako nakrivo. Prisahal by som, že posmešne. Áno, je to pravda, ale najprv by sa človek musel dozvedieť, že je programovaný, potom to pochopiť, potom uznať, že zle, veľmi zle – a v tom má profesor pravdu. A potom by sa ešte museli chcieť preprogramovať či odprogramovať. Pokračoval som: „Žijete v reálnom svete, vnímate ho, môžete sa rozhodo…“

„Veď dobre. Rozhodovanie je činnosť mozgu a ten predsa Burt má.“

„Ale len podľa toho, čo mu podstrčíte, k čomu ho pustíte…“

„Poručík! Aj v našom svete sa ľudia rozhodujú na základe informácií, ktoré im podstrkávajú – a v tom sú si s Burtom rovní. Alebo podľa vlastných vnemov. Inak by neexistovala reklama, politické komentáre, kázania a kopa všeličoho, čo nás ovplyvňuje, aby sme jednali tak, alebo onak, ako ktosi potrebuje. Navyše, Burt tiež vníma svoj svet, hoci nemá prirodzené senzory – oči, uši, jazyk… ktoré by mu dodávali informácie z nášho sveta. Vnímanie, pocity, to je len hra elektrických impulzov a tie som mu nahradil, takže má vo svojom svete presne toľko zmyslov ako vy alebo ja. Cíti vôňu, chuť, cíti svoje vlastné telo, dotyky, vidí svoj svet, počuje a vníma ho ako realitu. Niektoré senzory vedú dokonca až do nášho sveta. Aj som spočiatku uvažoval, že všetky urobím také, ale…“

„Ale čo, profesor?“ naliehal som, keď zmĺkol.

„Nechcel som z Burta urobiť zmäť techniky a živej hmoty. Nie som protetik. Nedokázal by som mu dať pre tento náš svet dostatočne reálne telo so všetkou jeho pohyblivosťou, výkonnosťou, prispôsobivosťou…“

„Takže ste mu radšej nedali žiadne telo.“

„Videli ste tie ruky na obrazovke, poručík? To boli jeho ruky. Vo svojom svete má plne funkčné, prirodzené telo, ktoré vie ovládať temer tak, ako ovládal svoje skutočné, biologické telo. A nestal sa pre svoje okolie netvorom, ktorého by sa všetci báli a nenávideli by ho len preto, lebo je iný. A vy iste viete veľmi dobre, že presne to býva zvykom.“

„Rozumiem, profesor. Ale povedal by som, že na to pozeráte príliš materialisticky.“

„Materialisticky? Som kresťan, tak ako tri štvrtiny ľudí v tejto krajine. Ako by som mohol byť materialistický?“

„Jednoducho tak, že sa len hlásite k náboženstvu. Dobre, a aj ho nejako vyznávate. Ale nie ste veriaci. To je rozdiel.“

„Aký, prosím vás?“ vyrazil urazene.

„Náboženstvo je čosi inštitucionalizované a ritualizované, nevychádza to z nás, ani nevchádza do nás. Náboženstvo je navonok. Viera je v nás.“

„Ale veď ak vyznávam nejaké náboženstvo, v niečo predsa aj verím?!“ škriepil sa.

„To áno, ale tak ako tri štvrtiny veriacich, aj vy veríte len tomu, čo môžu obsiahnuť vaše zmysly či nedokonalé prístroje. Boh už dotvoril a je kdesi na svojich výsostiach, Ježiš tiež odišiel k nemu, zázraky už sa nedejú, proroci vymreli… Preto považujete aj z hľadiska svojej profesie ľudské telo len za biomechanický stroj, pocity zas za elektrochemické impulzy… Viete ako vznikajú a viete ich zmerať. Myslíte si,“ zdôraznil som to slovo, „opakujem, myslíte si, že ich viete zmerať… A že tým o nich viete všetko. Veríte len potiaľ, pokiaľ vám to potvrdí veda. A tá je čisto materialistická, aj keď ju robia praktizujúci kresťania, ktorí veria v nepoškvrnené počatie, zmŕtvychvstanie, na slovo a bez výhrad veria v Písmo, v ktorom je napísané, že Ježiš poslal svojich učeníkov aj liečiť, ale ak dnes dakto tak lieči, ako oni, ukameňujú ho.“

„Pardón!“ ohradil sa urazene.

„Ale áno, profesor, ibaže modernejšie a legálne. Dnešnými kameňmi sú výsmech, spochybňovanie výsledkov, ich neakceptovanie, zastavenie podpory výskumu, spochybnenie duševného zdravia a osobnosti… Považujú ich za podvodníkov napriek tomu, že sám Ježiš povedal: ‚Choď dcéra moja, tvoja viera ťa vyliečila‘. Veríte v neho, aj v jeho slová a pritom podľa jeho slov práve viera lieči. Dokazuje to aj placebo efekt, ktorý overila aj materialistická veda – a nezabudla ho z dobrých dôvodov odsúdiť – a ktorý nie je ničím iným, len vierou v preparát, hoci ten v skutočnosti nemá žiadne liečivé účinky spôsobené jeho chemickým zložením. Ale napriek tomu ‚veriaci‘ neveria.“

„Nemyslím, že by som toto chcel ďalej počúvať, poručík.“

„Som si tým dokonca istý. Ale koniec by vás mal zaujímať. Vy napokon aj tak skončíte vo väzení, profesor. Tým som si tiež úplne istý.“

„Z čoho budem obvinený?“

„Ak sudca akceptuje vašu obhajobu tak, ako ste ju vylíčili teraz mne, Burt de facto aj de jure žije. To narobí najrôznejšie problémy. Napríklad, že nemôžete dediť po žijúcom. Ale to je vedľajšie. Dúfajte, že v takom prípade vás Burt prežije. Pretože v momente, keď vypnete dole v tej vašej márnici elektrinu, prídem vás zavrieť pre vraždu.“

„Čože?“ vyletel.

Neunúval som sa mu čokoľvek opakovať, vysvetľovať. Namiesto toho som pokračoval: „Pretože potom už Burt žiť naozaj nebude a bude to v takom prípade dokázateľne vaša vina.“

„To neurobím! Dačo tak príšerné by ma nikdy nenapadlo, poručík!“ zvolal pohoršený od prstov na nohách po končeky vlasov, ktoré sa mu tuším zježili.

„Snáď,“ pokračoval som, odstrčiac od seba pohár whiskey, na ktorú som zrazu vôbec nemal chuť. „Dám vám radu, profesor, aby ste predišli nedbanlivostnému trestnému činu.“

„Akú? Akého činu? Nič nezaned…“

„Zožeňte si výkonné záložné zdroje. Kvôli Burtovi, ale najmä kvôli sebe. On zaspí, konečne tento svet opustí definitívne, ale vy sa pri výpadku energie dopúšťate nedbalostného trestného činu s následkom smrti, možno dokonca vraždy druhého stupňa. A za také čosi sa tiež chodí do basy. A to nevravím o vyp…“

„To… to… nemyslíte vážne,“ zakoktal sa. „Veď ja som mu nechcel ublížiť!! Naopak!“

„Naopak?“ zdvihol som obočie a pozrel som na profesora.

„Ja… ja… ja som ho zachránil!“

„To tvrdíte vy!“ odmietol som jeho tvrdenia. „Vy ste si zadefinovali, že človek je živý, kým jeho mozog pracuje. Je to tak? Kedysi človek žil, kým dýchal. Ako spoľahlivé to bolo, viete iste lepšie, než ja. Potom to bol zánik činnosti srdca. Aj toto prestalo platiť, keď sa ukázalo, že srdce môže svoj beh obnoviť. Stavili sme teda na mozgovú činnosť. Profesor, dáte ruku do ohňa, alebo ešte lepšie, vložíte hlavu pod gilotínu za spoľahlivosť tejto metódy? Trúfnete si povedať, zaručiť, že nulová činnosť mozgu je to absolútne spoľahlivé kritérium smrti? Našli ste v mozgu dušu, profesor? Čo ak sa aj encefalogram raz ukáže ako nespoľahlivé kritérium? Tak ako zástava srdca alebo zastavenie dychu už nie je definitívnym ukazovateľom smrti, možno raz dokážeme zobudiť aj mozog tak, ako dokážeme reštartovať srdce elektrinou alebo dych umelým dýchaním alebo úderom do rebier…“

„Ale ja som predsa činnosť jeho mozgu nezastavil, naopak…!“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Venovanie

Úvod

1. Profesor Shuller

Na počiatku bolo slovo…

2. Johnny

3. Pierre

4. Burt

5. Pierre po druhýkrát

6. Johnny

7. Pierre

8. Zoznámte sa