Přeložila:

IVANA ČEJKOVÁ

Penelope Ward: Jen jeden rok

Vydání první

Copyright © 2020. JUST ONE YEAR by Penelope Ward

Published by arrangement with Brower Literary & Management, Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2417. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Just One Year vydaného v roce 2020

Český překlad © 2021 Ivana Čejková

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Cover Model: Chase Mattson

Cover Photographer: Derick Smith

Cover Design: Letitia Hasser, RBA Designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1539-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1540-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Penelope Ward

JEN

JEDEN

ROK

Kapitola první

Teagan

Taky se vám už někdy stalo, že máte den blbec? Den, kdy se pokazí všechno, sotva otevřete oči? Jako by někdo tam nahoře rozhodl, že dneska budete mít mizerný den. A nezáleží na tom, kam půjdete nebo co uděláte, problémům se prostě nevyhnete. Pro mě takový den zrovna začal. Nastoupila jsem do druhého ročníku Northern University v Bostonu a všechno, co se podělat mohlo, podělalo se.

Hned na začátku jsem se dozvěděla, že mě nezapsali na chemii, kterou jsem chtěla dělat. Změnili počet studentů ve třídě a všechny, kteří se přihlásili na poslední chvíli, prostě vyškrtli. Místo toho jsem se musela přihlásit na fyziku – která mi ale připadala nudná a lehká ve srovnání s chemií –, protože to byl jediný předmět, který zapadal do mého plánu.

Pak jsem zjistila, že Mauřinu žádost, aby u nás bydlel jeden student po dobu dvou semestrů, univerzita přijala. Škola neměla dost ubytovacích kapacit, a tak poskytovala stipendia těm, kteří žili poblíž a byli ochotní u sebe doma ubytovat spolužáka. Moje nevlastní matka požádala o studenta ze zahraničí, protože chtěla moji mladší sestru seznámit s jinou kulturou než americkou. Přidělili nám Číňana. Když jsem se to dozvěděla, byla to pro mě další rána. Nestála jsem o to, abych i doma musela být pořád ve střehu.

Ale tohle všechno nebylo nic ve srovnání s tím, co mě toho dne ještě čekalo. Dostala jsem se do situace, kdy jsem musela okamžitě vyhledat toaletu. Během prohlídky jedné nově postavené školní budovy jsem nečekaně dostala menstruaci. Vyběhla jsem z laboratoře a na rozlehlé chodbě se ozývalo klapání mých bot.

Když jsem konečně našla dámské záchodky, na dveřích visel nápis: MIMO PROVOZ.

No jasně!

Nemohla jsem si dovolit ztrácet čas hledáním jiné toalety, rozhodla jsem se tedy, že využiju ty pánské, které byly hned vedle. Přiložila jsem ucho na dveře, abych se přesvědčila, že uvnitř nikdo není. Díkybohu tam byl klid. Když jsem vešla, opravdu tam nikdo nebyl.

Na jedné straně byly dva pisoáry, na druhé dvě kabinky. V první to vypadalo, že toaleta brzy přeteče, takže jsem otevřela tu druhou. Do nosu mě udeřil strašlivý zápach, jaký jsem snad ještě nikdy necítila, ale zdálo se, že záchod aspoň funguje. Stejně jsem neměla jinou možnost než ho použít. Jednou rukou jsem si ucpala nos a druhou se pokusila vylovit z kabelky tampon. Přidřepla jsem, aniž bych se dotkla záchodového prkénka, a snažila se, abych odsud co nejrychleji vypadla. Ale nepodařilo se mi to dřív, než někdo vešel.

Dveře zaskřípaly, jak je kdosi otevřel. Skvělý. Prostě skvělý.

„Chvilku strpení!“ vykřikla jsem zpoza dveří kabinky a rychle se snažila natáhnout si kraťasy. „Nestahuj si kalhoty. Hned vypadnu.“

Nestahuj si kalhoty? Zděsila jsem se nad vlastními slovy.

„Prosím?“ ozvalo se.

Vypadla jsem z kabinky. „Dámský záchodky jsou mimo provoz a já jsem fakt musela.“

Nadechl se a ohrnul nos. „Jasně.“

Do prdele! Myslí si, že za ten smrad můžu já?

Nedělej to. Nerozmazávej to, nebo budeš vypadat podezřele.

Ale nemohla jsem si pomoct.

„Víš, ale… za tohle nemůžu. Ten smrad tu byl, už když jsem sem vešla.“

Aby toho nebylo málo, ten kluk vypadal naprosto božsky. Takovýho si rozhodně nepřejete potkat na pánských záchodcích v univerzitním kampusu. Ale koho byste si přáli potkat na takovým místě, že?

Srdce se mi rozbušilo, když jsem si umývala ruce.

„Hmm… to je zvláštní,“ zamumlal s britským přízvukem.

„Zvláštní? Co tím chceš říct?“

Ušklíbl se. „Celý je to zvláštní. Vůbec bys tu neměla být. Chováš se provinile. A ten smrad tady… jako by tu někde byla nějaká chcíplotina. To je podezřelý, nemyslíš? Ale to vlastně není moje věc.“

Vytrhla jsem papírový ručník ze zásobníku. „To nemyslíš vážně.“

Prohlédl si mě od hlavy k patě. „No, pravda, malinko mě překvapuje, že by takový puch pocházel od tebe.“

Srdce mi bušilo a bublal ve mně vztek. „To jsem nebyla já.“

Bylo mi jasný, že čím víc to budu popírat, tím horší to pro mě bude. Potřebovala jsem odsud co nejrychleji vypadnout.

Zasmál se. „Klídek. Dělám si srandu.“

Opravdu? Proběhla jsem kolem něj. „Tak pěkný den.“

„Uvidíme se později, zlato,“ zavolal za mnou.

Vyběhla jsem dveřmi a prolítla chodbou jako vyplašený netopýr.

Moje rodina bydlela asi deset minut od hlavního kampusu bostonské univerzity ve čtvrti Brookline. Náš dům byl velký, starý, ve viktoriánském stylu, s halou obloženou tmavým dřevem a s točitým schodištěm. Vintage – to bylo asi nejlepší slovo, jak dům popsat. Zvenčí byl fialový, dveře červené. Vypadal, jako by vypadl z nějaké dětské kouzelnické knížky.

Přestože jsem měla krásný pokojíček, když mi loni bylo osmnáct, vymohla jsem si na otci, abych se mohla přestěhovat do suterénu. Byla tam menší ložnice s vlastní koupelnou. A tak místo narozeninového večírku nebo oslavy v oblíbeném Starbucksu, kde bych měla kávu zdarma, jsem strávila celý den stěhováním. Můj pokoj teď měl vlastní vchod na dvůr, takže bylo snadné vypadnout z domu, kdykoliv se mi zachtělo. Užívala jsem si, že můžu přicházet a odcházet, aniž bych musela mluvit s otcem, Maurou nebo s mojí dvanáctiletou nevlastní sestrou Shelley. Ne, že bych se s nimi nesnesla, jen jsem potřebovala svůj životní prostor. Nemělo však smysl platit za ubytování na koleji nebo za podnájem, když jsme bydleli tak blízko univerzity. Takže ten suterén byl jakýsi kompromis.

Jelikož byl dům opravdu velký a nacházel se blízko školy, Maura často nabízela jeden z pokojů k pronájmu, ať už obchodním cestujícím nebo studentům, kteří si museli pronajmout pokoj. Když jsem byla mladší, vůbec mi nevadilo mít cizí lidi v domě. Ale mít tady ubytovaného zahraničního studenta, který chodí na stejnou školu jako já, mi najednou připadalo divné.

„Jdeš pozdě,“ poznamenala macecha, když jsem to odpoledne vešla do kuchyně.

„No jo, první den ve škole je vždycky stresující. Cestou ze školy jsem se stavila v kině, abych si vyčistila hlavu.“

Syd’s Theatre, malé nezávislé kino, bylo ve všední dny prakticky prázdné. Macecha zastávala názor, že právě v tuhle dobu – během dne – se kolem něj poflakuje špatná společnost, ale mně to naprosto vyhovovalo. Byla jsem ráda, že jsem tam téměř sama.

Zamračila se. „Říkala jsem ti, abys tam nechodila.“

„To je v pohodě. Nikdo mě nikdy neobtěžoval. Upřímně, dneska jsem tam byla jediný divák. To tě přece nikdo nemůže obtěžovat, ne? Kromě toho, že tam jsou ulepené podlahy a mohla bych se přilepit, mi nic nehrozí.“

„Bůh ví, co všechno na té lepkavé podlaze je. Chceš říct, žes tam byla úplně sama? Přesně to ale mám na mysli, jsi snadný cíl. Nemám z toho místa dobrý pocit.“

Změnila jsem raději téma, protože jsem nepotřebovala, aby mi znovu vysvětlovala, co všechno se může stát. „Už dorazil ten podnájemník?“

Kovová lžička cinkala o hrnec, jak Maura cosi míchala. „Malá změna plánů. Bo Cheng z Číny u nás bydlet nebude.“

„Proč ne?“

„Ukázalo se, že je alergický na kočky. Objevil se tu odpoledne se všemi kufry, a sotva vešel dovnitř, nepřestal kýchat. Vrátil se do školy a požádal o jiné ubytování.“

Moje naděje vzrostla. „Takže tu nikdo bydlet nebude?“

„Naštěstí se jim podařilo najít jiného studenta, který byl ochotný si to s Boem vyměnit, takže by se tu měl každou chvíli objevit. Myslím, že si zrovna balí věci.“

Povzdechla jsem si. „O koho jde?“

„To mi neřekli, bude pro nás překvapení,“ vtipkovala macecha.

Cítila jsem, jak se mi hruď svírá úzkostí. Zamířila jsem dolů do svého pokoje, lehla si na postel a zírala do stropu. Děkovala jsem bohu za svou svatyni a vážila si toho, že mám v domě vlastní prostor. Prosklenými dveřmi vedoucími na dvorek do pokoje pronikal chladný vzduch. Naslouchala jsem šelestění listů, až jsem usnula.

Později večer mě probudil sestřin hlas. „Pojď se nahoru seznámit s Calebem!“

Ospale jsem si promnula oči a zamumlala: „S kým?“

„No přece s Calebem. S tím klukem, co u nás bude bydlet!“

Bože.

Sestra skočila na postel. „Je fakt milej. Už mi opravil i kolo. Představ si, že přišel na to, jak uvolnit to zaseknutý sedlo.“

„Jak dlouho už tu je?“

„Asi hodinu a půl. Je nahoře a vybaluje si v pokoji věci. Ale máma mě sem poslala, abych ti řekla, že je večeře. Uvařila špagety.“

Podívala jsem se na hodiny. Kristepane. Bylo skoro osm večer.

Poté co sestra vyběhla zpátky nahoru, přinutila jsem se vstát z postele a došla k zrcadlu. Svázala jsem si dlouhé světle hnědé vlasy do uzlu. Už dávno jsem si je nenechávala volně rozpuštěné a mejkap mi nic neříkal. Na co taky. Stejně nemám v úmyslu nikoho sbalit.

Pomalu jsem se vydala po schodech. Nahoře jsem zaslechla něčí hlas a zaregistrovala britský přízvuk. Zastavila jsem těsně před jídelnou a zaposlouchala se. Proč je mi jeho hlas tak povědomý?

Naklonila jsem hlavu a nahlédla do místnosti.

Ne!

Ne ne ne!

To přece není možný?

Byl to ten úžasný krasavec, na kterého jsem narazila dnes odpoledne ve škole na pánských záchodcích. Žaludek se mi nebezpečně zhoupl.

Jen ne tohohle záchodkovýho Angličana!

Ať je to kdokoliv, jen ne on.

To on je ten náš nový podnájemník?

Otec mě zahlédl a zmařil můj pokus schovat se za roh. „Teagan! To je fajn, že s námi povečeříš.“

Udělala jsem pár zdráhavých kroků do jídelny.

Caleb se otočil a zadíval se do mých vytřeštěných očí. Rty se mu překvapeně pootevřely a koutky úst se zkřivily do pobaveného úsměvu.

Maura nás představila. „Teagan, to je Caleb.“ Usmála se. „Calebe, tohle je naše druhá dcera Teagan.“

„Ráda tě poznávám,“ vykoktala jsem.

Sebevědomě se usmíval. „Vlastně… my už se známe, že?“

Maura si nás oba prohlížela. „Opravdu?“

Caleb přikývl. „Dnes jsme na sebe narazili v kampusu.“

Přimhouřila jsem oči. „No jasně, máš pravdu. Už mi to došlo.“

„Sice jsme se viděli krátce… ale nedá se na to zapomenout.“ Mrkl na mě. „Nebo se pletu?“

Měla jsem sto chutí ho praštit. Ale místo toho jsem se posadila ke stolu a v duchu si přísahala, že už nic víc neřeknu.

Během večeře jsem si pohrávala s těstovinami na talíři a vyhýbala se jakémukoliv kontaktu s ním.

Maura posunula servírovací talíř blíže k němu a vybídla ho, aby si nandal. „Takže, Calebe, co tě přivádí do Států? Tedy, samozřejmě že vím, že studuješ na univerzitě, ale proč ses rozhodl zrovna pro tuhle školu?“

Napil se vody. „Po střední jsem si udělal na pár let přestávku. Nebyl jsem si jistý, co vlastně chci dělat dál. No, a teď je mi dvaadvacet… na studenta trochu moc starý, co? Univerzita, na kterou chodím v Anglii, má kontakty s vaší univerzitou Northern a mně nabídli, abych tu rok studoval. Takže jsem si vybral první ročník. Usoudil jsem, že bych už takovou příležitost v životě nemusel dostat.“

„Jsi ve Státech poprvé?“

Otřel si ústa a přikývl. „Ano.“

„A jaký to tu na tebe udělalo první dojem?“ zeptala se.

„Líbí se mi tady. Ale pár rozdílů jsem si už všiml.“

Maura se naklonila. „Skutečně? Tak to nám musíš vyprávět.“ Otočila se k mé sestře. „Shelley, dávej pozor, ať se něčemu přiučíš.“

„No, tak zaprvé, velikost porcí je tady jako pro dřevorubce.“

Všichni kromě mě se tomu zasmáli.

„Ne, že bych si stěžoval…,“ dodal. „Chci říct, že je to výborné. Ale u nás doma toho tolik nejíme.“

Otec se usmíval, zkřížil ruce na prsou a opřel se o opěradlo. „Co ještě je u vás jinak?“

„Zjistil jsem, že jsou tu dva typy lidí. Velmi přátelští, kteří se s vámi dají v metru do řeči, aniž by k tomu měli nějaký důvod, a pak takoví, co si nedokážou udělat z ničeho legraci a zasmát se.“ Otočil se a podíval se přímo na mě. „Myslím, že Angličani jsou někde mezi nimi – ti jsou takoví neutrální.“

Maura si nalila další sklenici vody. „To je zajímavé. Takže u nás jsou lidé takový extrém.“

„Možná.“ Usmál se na mě.

Macecha pokračovala v grilování Caleba a nabídla mu dezert. Zdálo se, že mu její otázky vůbec nevadí a že na ně odpovídá rád. Zatímco já netoužila po ničem jiném než odsud vypadnout. Ale zůstala jsem, protože jsem nechtěla vypadat jako prudič, což si zjevně o mně už myslel.

Po večeři nám Caleb pomohl sklidit nádobí ze stolu, a to i přes ubezpečování Maury, že to není potřeba. To se mu muselo nechat, byl slušně vychovaný.

Bylo už dost pozdě, když večeře konečně skončila a všechno bylo uklizeno. K mé radosti se Caleb stáhl do svého pokoje.

Konečně jsem si mohla oddechnout a nemusela si dávat pozor, abych se na něj nedívala. Aspoň na chvíli jsem mohla zapomenout, že tu s námi bydlí.

Druhý den ráno jsem si v kuchyni nalévala kávu, když jsem ucítila v zádech vibrace jeho hlasu.

„Brý ráno, bytná.“

Nadskočila jsem, ale neotočila se. Podařilo se mi zamumlat pozdrav.

„Víš, když už tu budeme společně bydlet, mohla by ses přinutit se na mě aspoň podívat. Je mi jasný, že vyhýbat se mi a snažit se na mě ani nepodívat je strašně vyčerpávající. Je to něco jako hrát očima ping-pong.“

To mě trochu rozesmálo. Obrátila jsem se a pohlédla mu do očí. „No… asi jsme nezačali zrovna moc dobře, co? Víš, pořád si nějak nemůžu zvyknout, že tu budeme bydlet pod jednou střechou… vzhledem k tomu, jak jsme se seznámili.“

„Myslel jsem, že tě mázne, když jsi vylezla z té kabinky.“

Protočila jsem oči, když se mu rty roztáhly do svůdného úsměvu a bílé zuby mě téměř oslepily. Byl nepředstavitelně přitažlivý a nenáviděla jsem ho za to. Hustou kštici vlasů měl po ránu rozčepýřenou a vypadal nebezpečně krásně.

„Jasně, měl tu být Bo Cheng z Číny, ne ty,“ řekla jsem.

Přimhouřil oči. „Bo Cheng?“

„Jo, ten kluk, co sis s ním vyměnil ubytování. Tak se jmenuje.“

„Aha, tenhle. Krátce jsem se s ním setkal, když jsem odcházel z toho minulýho bytu. Měl pěkně opuchlý oči.“

„Ano, je alergický na Catlin Jennerovou.“

„Na koho?“

„Na Catlin Jennerovou – naši kočku.“

„Aha, to má fakt takový jméno?“

„Jasně. Shelley ji pojmenovala podle táty klanu Kardashianových, který je teď ženská – Caitlyn Jennerová. Ale ta naše se jmenuje Catlin Jennerová. ‚Cat‘ jako kočka. Chápeš?“

„Ta tvoje sestřička je pěkně chytrá. Teď už mi ta alergie dává smysl, protože ta kočka rozhodně není naháč.“

„Je to peršanka.“

„Je krásná. Víš, abych to uvedl na správnou míru, dneska v noci jsme spolu spali.“

Byla jsem si jistá, že tuhle větu neříkal poprvé. „Jo, ale dej pozor. Občas umí vytáhnout drápky.“

„Pár škrábanců mě neděsí.“

Proč každé slovo, které vyšlo z jeho úst, mi probouzelo hejno motýlků v žaludku?

Vytáhl ze skříňky hrnek. „Takže bych asi měl Catlin Jennerové poděkovat za to, že teď bydlím v tomhle úžasným domě, co?“

„To je jízlivost?“

Caleb zavřel dvířka příliš rázně. „Proč myslíš? Tohle místo je skvělý. Nikdy jsem se líp nenajedl a nikdy jsem se tak nevyspal. Líbí se mi tady. Cítím se tu víc doma než v Anglii.“

„Bože, vůbec nevím, jestli si děláš srandu, nebo ne.“

„Ty se tu necítíš doma?“ zeptal se.

„To je něco jinýho, já tu nejsem nová. Myslím, že to –“

„– bereš jako samozřejmost?“

Povzdechla jsem si. „Možná trochu. Jo, máš pravdu.“

Podívala jsem se na prsty nohou – na cokoli, jen abych se vyhnula přímému kontaktu s těma jeho planoucíma zelenýma očima.

„Takže… Boovi Chengovi by ses do očí podívala?“

„Asi jo,“ odpověděla jsem a stále se odmítala na něj podívat.

„No a neměl bych si to s ním zase vyměnit? Že bychom mu sehnali nějaké prášky na tu alergii… možná bys pak míň trpěla.“

„Není třeba. Stejně se uvidíme jen při večeři a při snídani.“

„To je pravda. Pořád se schováváš v tom sklepě a skoro ani nevíš, že máš mladší sestru…“

Co?

Jak se opovažuje!

„Kdo ti tohle řekl?“

„Shelley si myslí, že se jí vyhýbáš.“

Takže teď na mě vyrukuje s mojí rodinou?

Cloumal mnou vztek. „Tohle ti řekla? To je směšný! Proč se o mně bavíš se ségrou?“

„Nemluvil jsem s ní o tobě. Řekla mi to sama. Jen jsem se zeptal, jak spolu vycházíte, a ona mi prozradila, že na ni vůbec nemáš čas.“

To zabolelo. Nevěděla jsem, co mě trápilo více – jestli to, co řekla, nebo to, že s ním o tom mluvila. Nebo mě to možná žralo, protože to byla pravda. Nevyhýbala jsem se ani tak sestře, jako spíš celé rodině. Mohla bych na našich vztazích zapracovat, ale štvalo mě, že do toho Caleb zasahuje, když mě ani nezná. Nebydlí tu s námi ani čtyřiadvacet hodin.

„Jsem tu vždycky, když mě potřebuje, a ona to ví.“

„Opravdu? Kdys jí naposledy nabídla, že jí pomůžeš s domácími úkoly?“

Na to jsem neměla odpověď. A cítila jsem se kvůli tomu mizerně. Loni jsem se stáhla do sebe a vytvořila si vlastní svět. Jsem ségra na hovno, to nemůžu popřít. Ale vadí mi, že se do mého života vetře nějaký cizinec a hned mě poučuje.

Poprvé jsem se skutečně podívala Calebovi do očí. „Kdo si myslíš, že jsi? Řekla bych, že do vztahu s mojí sestrou ti nic není.“

Dopil kávu a vložil hrnek do myčky. „Tak fajn.“ Kývl. „Měj se. Hezky jsme pokecali.“

Pak ten bastard opustil místnost.

Kapitola druhá

Teagan

Jeho nervy bych chtěla mít.

Přednášky ještě nezačaly, takže jsem po zbytek dopoledne neměla nic lepšího na práci než přemýšlet o Calebovi. Vůbec nic o mně ani o mých problémech s rodinou neví, a přesto mě poučuje.

Jenže mi jeho slova ležela v hlavě. Najednou jsem se cítila provinile.

Sakra, Calebe, proč na tebe prostě nemůžu zapomenout?

Nakonec jsem vyrazila s Maurou do obchodu. Ale když se u mě po obědě na skok zastavila Kai, hned poznala, že mě něco žere.

„Co se děje?“ zeptala se.

Kai bydlela kousek od nás. Byla o rok starší a studovala na univerzitě v Suffolku.

„Pamatuješ, jak jsem ti říkala, že u nás bude bydlet student, který je tu na výměnném pobytu?“

„Jasně, šlo o nějakého Číňana –“

„No… to byl Bo Cheng. Ale kéž by to byl on. Bo si totiž musel najít jiné ubytování, protože je alergický na Catlin Jennerovou.“

„To je smůla. Fajn… takže… co máš za problém?“

„Z univerzity sem místo Číňana poslali Angličana – nesnesitelnýho Caleba Yatese.“

Vyprávěla jsem jí historku, jak jsem se s ním setkala na pánských záchodcích.

Kai se rozesmála. „Kecáš!“

Obrátila jsem oči v sloup. „Nekecám, přesně takhle to bylo.“

„No jo, a to je takový problém? Prostě osud si s tebou trochu pohrál. Zapomeň na to.“

„Na to naše první setkání moc ráda zapomenu, o nic nejde. Ale horší je, že se dneska ráno rozhodl promluvit mi do duše.“

Kai nadzvedla obočí. „To zní zajímavě.“

„Nic zajímavýho na tom není. Ale začal se do mě navážet, proč se vyhýbám Shelley. Chápeš to? Zrovna on? Nebydlí u nás ještě ani čtyřiadvacet hodin, a už zpochybňuje můj vztah se sestrou! Jako… kdo si myslí, že je?“

Kamarádka se na mě dlouze zadívala. „Ale ty se Shelley doopravdy vyhýbáš.“

Znechuceně jsem si odfrkla. „Et tu, Kai? I ty? Ale o to tady přece vůbec nejde.“

„Dobře, dobře… chápu, že o to nejde. Že do toho, co děláš nebo jak se chováš, mu nic není. Cos mu na to řekla?“

„Přesně to, co říkáš – že mu do toho nic není.“

„A co on?“

„Sebral se a odešel.“

Kai přikývla. „A to tě nadzvedlo ještě víc, co?“

„No, jasně. Copak odejít není to nejhorší, co můžeš udělat, když se s někým hádáš?“

„Popravdě řečeno, někdy je to to nejchytřejší.“

Ušklíbla jsem se, přitiskla si polštář na prsa a zabořila ...

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Kapitola první

Kapitola druhá