Pierre Lemaitre

ALEX

Ukážka z elektronickej knihy

Kniha Zlín / 2014

Copyright © Édition Albin Michel – Paris 2011

Translation © Helena Beguivinová, 2014

ISBN 978-80-7473-263-8 (ePub)

ISBN 978-80-7473-264-5 (mobi)

Pro Pascaline.

Géraldovi, za naše přátelství.

I

1

Tohle Alex miluje. Už téměř hodinu zkouší, váhá, vyjde z obchodu, vrací se a znovu zkouší. Paruky a příčesky. Dokázala by tak trávit celá odpoledne.

Před třemi nebo čtyřmi lety náhodou objevila tenhle obchod na bulváru de Strasbourg. Nic vlastně nehledala, vešla dovnitř ze zvědavosti. Když se viděla jako rusovláska, byl to šok, všechno na ní se změnilo natolik, že si tu paruku hned koupila.

Alex může nosit skoro všechno, protože je vážně hezká. Vždycky to tak nebývalo, stalo se to během dospívání. Předtím byla dost ošklivá a strašlivě hubená holčička. Když to ale nastalo, přišlo to jako mocná vlna, tělo se málem naráz proměnilo, jako zrychleným filmovým morfingem, v několika měsících. Alex vypadala úchvatně. Jelikož takovou náhlou proměnu už nikdo nečekal, a v první řadě ne ona, nikdy se jí nepodařilo tomu tak úplně uvěřit. Dodnes.

Například s tou zrzavou parukou, vůbec ji nenapadlo, že by jí mohla tak slušet. Objev. Netušila dosah takové změny, její komplexnost. Paruka je cosi velmi povrchního, ale v okamžiku, kdy si ji nasadila, získala dojem, jako by se v jejím životě udála nějaká změna.

Tu paruku vlastně nikdy nenosila. Když přišla domů, hned si uvědomila, že je to ta nejpodřadnější kvalita. Vypadalo to falešně, ošklivě, chudě. Zahodila ji. Ne do koše, to ne, ale do zásuvky prádelníku. A čas od času ji vytáhla a prohlížela se v ní. Ačkoli to byla paruka ohavná, typu, který na dálku křičí: „Jsem ta nejhorší umělotina“, to, co Alex v zrcadle viděla, skýtalo možnosti, v něž chtěla věřit. Vrátila se na bulvár de Strasbourg, věnovala čas prohlížení kvalitních paruk, některých na její plat zdravotní sestry poněkud drahých, zato se daly opravdu nosit. A tak se do toho pustila.

Zpočátku to není jednoduché, člověk se musí odvážit. Když je jako Alex povahy dost zakomplexované, trvá nejmíň půl dne, než sebere odvahu. Dobře se nalíčit, vybrat si šaty, boty, kabelku (samozřejmě z toho, co už máte ve skříni, nemůžete si kupovat všechno nové pokaždé, když změníte hlavu…). Ale pak vyjdete na ulici a okamžitě jste někdo jiný. Ne úplně, ale skoro. A i když vám to nezmění život, zabaví vás to, hlavně když už nic moc nečekáte.

Alex má ráda takové paruky, které vysílají jasné sdělení typu: „Vím, na co myslíte“ nebo „Jsem taky děsně dobrá na matiku“. Dneska si vzala tu, co říká něco jako: „Mě určitě na facebooku nenajdete“.

Uchopila model nazvaný „Urban choc“ a právě tehdy výlohou uviděla toho muže. Stojí na protějším chodníku a tváří se, že na někoho nebo na něco čeká. To je už potřetí ve dvou hodinách. Sleduje ji. Teď je to jasné. Proč mě? To byla první otázka, kterou si položila. Jako kdyby muži mohli sledovat všechny ženy až na ni. Jako by už necítila jejich neustálé pohledy, všude, v dopravních prostředcích, na ulici. V obchodech. Alex se líbí mužům kteréhokoli věku, to je výhoda, když je vám třicet. Přesto ji to pokaždé překvapí. „Vždyť je jich tolik mnohem hezčích než já.“ Alex se co chvíli nedostává sebevědomí, co chvíli propadá pochybnostem. Od dětství. Až do dospívání koktala. Zadrhává ještě dnes, když ji něco vyvede z míry.

Toho chlapa nezná, takového by si všimla, ne, ještě nikdy ho neviděla. A pak, aby padesátník sledoval třicetiletou holku… Ne že by byla tak úzkoprsá, jen ji to udivuje.

Alex klopí pohled k dalším modelům, předstírá váhání, pak projde obchodem a postaví se do rohu, odkud vidí na chodník. Musel to být sportovec, zdá se, jako by mu oblečení bylo těsné, pěkná vazba. Alex hladí světlou, téměř bílou paruku a snaží se vybavit si, kdy si toho člověka poprvé všimla. V metru. Zahlédla ho vzadu ve vagonu. Jejich pohledy se setkaly a stačila zaznamenat, že se na ni usmál, chtěl vypadat příjemně, srdečně. Na jeho tváři se jí nelíbí, že v pohledu jako by se mu zračila jakási utkvělá myšlenka. A hlavně že nemá skoro žádné rty. Instinktivně k němu hned pojala nedůvěru, jako by všichni lidé s neznatelnými rty cosi skrývali, cosi zlého, nějaká ohavná tajemství. A to jeho vypouklé čelo… Neměla čas prohlédnout si oči, škoda. Podle ní oči nelžou, proto lidi posuzuje vždycky podle pohledu. Tam v metru se samozřejmě nechtěla s takovýmhle týpkem nijak zaplést. Nenápadně se k němu otočila zády, předstírala, že v kabelce hledá empétrojku. Pustila si Nobody’s Child a najednou ji napadlo, jestli ho už neviděla včera nebo předevčírem dole u domu. Nevybavuje si to jasně, není si jistá. Musela by se otočit a znovu se na něj podívat, aby si tu neurčitou vzpomínku ověřila, ale nechce riskovat, že by ho povzbuzovala. Jisté je, že po setkání v metru ho viděla znovu asi o půl hodiny později na bulváru de Strasbourg, ve chvíli, kdy se vracela do obchodu. Rozmyslela si to, chtěla se ještě jednou podívat na polodlouhou střapatou tmavohnědou paruku, z ničeho nic se otočila zpátky a uviděla ho o něco dál na chodníku, jak se prudce zastavil a předstíral, že se dívá do výlohy. S dámskou konfekcí. Zbytečně se tvářil tak soustředěně…

Alex paruku odložila. Nemá důvod, ale trochu se jí třesou ruce. Je to hloupé. Líbí se mu, sleduje ji, pokouší štěstí, přece ji nenapadne na ulici. Alex potřásla hlavou, jako by si chtěla uspořádat myšlenky, a když se znovu podívala na chodník, muž zmizel. Vyklonila se nalevo, napravo, ale ne, nikdo, už tam není. Pociťuje trochu přehnanou úlevu. Opakuje si: „Je to hloupé“, ale přece jen dýchá uvolněněji. Na prahu obchodu je to silnější než ona, zastavuje se a znovu se podívá. Teď jako by ji málem znepokojovala jeho nepřítomnost.

Alex pohlédla na hodinky, pak na oblohu. Je pěkně, nejmíň hodinu ještě bude světlo. Nechce se jí jít domů. Měla by se zastavit v potravinách. Snaží se vzpomenout si, co má doma v ledničce. Nákupům jídla se příliš nevěnuje. Pozornost soustřeďuje na svou práci, na své pohodlí (na to je Alex trochu maniak), a i když si to sama nechce příliš přiznat, na oblečení a boty. A kabelky. A paruky. Byla by raději, kdyby se to zaměřovalo spíš na lásku, ale láska je zvláštní téma, poškozený kousek jejího života. Doufala, chtěla, pak to vzdala. Dneska se už u tohoto tématu zdržovat nechce, myslí na ně co možná nejméně. Snaží se jen, aby se tenhle zármutek nezměnil v osamělé večeře před televizí, aby netloustla, aby příliš nezošklivěla. Ačkoli je svobodná, málokdy se cítí osaměle. Má své plány, na nichž jí záleží, mezi ty dělí svůj čas. S láskou to nevyšlo, ale co naplat. A od chvíle, co se smířila s tím, že zůstane sama, to už není tak tíživé. Navzdory své samotě se Alex snaží žít normálně, nacházet si svá potěšení. To pomyšlení jí často pomáhá, ta představa, že si dopřává drobné radosti, že na ně má právo i ona, jako ostatní. Například se rozhodla, že dnes povečeří opět v Mont-Tonnerre, v ulici de Vaugirard.

Přišla o trochu dřív. Je tu dnes podruhé. Poprvé to bylo minulý týden, a na pěknou zrzku, která večeří sama, si tu samozřejmě pamatují. Dnes večer ji zdraví jako stálou zákaznici, číšníci do sebe strkají loktem, trochu neohrabaně s pěknou klientkou flirtují, usmívá se, obsluze připadá vážně okouzlující. Vyžádala si stejný stůl, zády k zahrádce, tváří do sálu, objednala si stejnou malou láhev vychlazeného alsaského bílého. Vzdechla. Alex ráda jí, musí se dokonce trochu hlídat, musí si to opakovat. Její váha se chová jako úplné jojo. Ale zatím to má pod kontrolou. Může přibrat deset kilo, patnáct, až není k poznání, a dva měsíce nato má zase svou původní hmotnost. Za pár let si s tím už nebude moci tak zahrávat.

Vytáhla knížku a vyžádala si vidličku navíc, aby jí při jídle držela stránky otevřené. Jako minulý týden proti ní trochu vpravo sedí stejný chlap, velmi světle kaštanové vlasy. Večeří s kamarády. Zatím jsou teprve dva, ale podle toho, co říkají, ostatní co nevidět přijdou. Uviděl ji hned, jak vešla, ona se tváří, jako že příliš nevnímá, že na ni ten muž tak vytrvale zírá. Tak to bude celý večer. I až přijdou ostatní přátelé, i až se pustí do svých věčných diskusí o práci, o holkách, o ženských, budou si postupně vyprávět všechny ty příběhy, kde hrají hlavní roli, ale on se na ni nepřestane dívat. Alex proti takové situaci nic nemá, ale nechce ho pobízet otevřeně. Nevypadá špatně, čtyřicet pětačtyřicet let, musel být krásný, nejspíš trochu příliš pije, proto se tváří tak tragicky. Jeho tvář v Alex vyvolává emoce.

Alex pije kávu. Jediný, umně dávkovaný ústupek: krátký pohled na toho muže při odchodu. Kratičký. To Alex umí dokonale. Jen letmo, ale když zahlédla, že na ni hledí tak žádostivě, pocítila bolestné pohnutí, sevřel se jí žaludek, jako příslib zármutku. Když jde o její život, jako dnes večer, Alex si nikdy neříká slova, skutečná slova. Vidí, že jí mysl ulpívá na zastavených obrázcích, jako kdyby se film jejího života přetrhl, nedokáže ho vysledovat dozpátku, znovu si svůj příběh převyprávět, najít slova. Jestli se tu příště zdrží déle, možná na ni bude čekat venku. Kdo ví. Ba jo, spíš ano. Alex ví velmi dobře, jak to chodí. Vždycky dost podobně. Její setkání s muži nepředstavují nikdy zvlášť hezké příběhy, aspoň to je část filmu, kterou už viděla a pamatuje si ji. Prostě je to tak.

Úplně se setmělo a je vážně příjemně. Právě přijel autobus. Zrychlila krok, řidič ji zahlédl ve zpětném zrcátku a čeká, Alex pospíchá, ale když má nastoupit, nakonec to neudělá, rozmyslela si to, trochu se projde, chytí si cestou další, dává řidiči znamení a on gestem naznačil, že je mu to líto, jako by chtěl říct, že proti osudu nic nezmůžeme. Přece jen však otevírá dveře:

„Za mnou další nejede, já jsem dneska poslední…“

Alex se usmála, gestem poděkovala. Co se dá dělat, půjde pěšky celou cestu. Vezme to Falguièrovou a potom Labroustovou ulicí.

V této čtvrti poblíž brány de Vanves bydlí tři měsíce. Stěhuje se často. Předtím to bylo u brány de Clignancourt a ještě dříve v ulici du Commerce. Ačkoli mnozí lidé to nesnášejí, pro ni je stěhování nezbytnost. Zbožňuje to. Možná stejně jako ty paruky kvůli dojmu, že tím mění svůj život. To je její leitmotiv. Jednou změní život. O kus dál před ní bílá dodávka najela dvěma koly na chodník, chce zaparkovat. Aby Alex prošla, tiskne se k domu, cítí za sebou někoho, muže, nemá čas se ohlédnout, mezi ramena jí dopadá rána pěstí a vyráží jí dech. Ztratila rovnováhu, letí kupředu, čelem prudce naráží na karosérii s tlumeným bouchnutím, pouští všechno, co držela, ve snaze se zachytit, ale nic nenachází, popadl ji za vlasy, ale drží jen paruku, ta mu zůstala v ruce. Zaklel tak, že mu nerozuměla, a vztekle jednou rukou popadl hrst jejích pravých vlasů a druhou ji praštil do břicha, ta rána pěstí by zabila vola. Alex ani nestihla vykřiknout bolestí, zlomila se v pase a zvrací. A ten chlap je vážně silný, protože ji obrací k sobě jako list papíru. Drží ji paží pevně kolem pasu a hluboko do úst jí strká zmačkaný hadr. Je to on, ten člověk z metra, z ulice, od obchodu, je to on. Na zlomek vteřiny si hledí do očí. Snaží se ho kopnout, ale on jí teď drží paže těsně u těla jako ve svěráku, nezmůže proti té síle vůbec nic, táhne ji dolů, kolena jí povolují, padá na podlahu nákladního prostoru dodávky. Vtom ji nakopl do ledvin a Alex tak katapultoval do nitra vozidla, tváří drhne po podlaze. Nastoupil za ní, bezohledně ji otočil, vrazil jí koleno do břicha a do tváře ji uhodil pěstí. Praštil ji tak silně… Chce jí opravdu ublížit, chce ji vážně zabít, to projelo Alexinou myslí ve chvíli, kdy ránu dostala, hlavou naráží na podlahu a znovu se odráží, strašně se uhodila vzadu do hlavy, do týla, ano, tomu se říká týl, napadá Alex. Vše, co ji kromě tohoto slova napadá, je: já nechci umřít, ne takhle, ne teď. Je skrčená ve fetální pozici, ústa plná zvratků, hlava jako by se jí měla rozskočit, cítí, že jí hrubě zkroutil ruce za zády a svazuje je, pak kotníky. Nechci teď umřít, pomyslí si Alex. Dveře dodávky třískly, motor startuje, s náhlým zrychlením auto odráží od chodníku, nechci teď umřít.

Alex je grogy, ale vnímá, co se s ní děje. Pláče, dusí se slzami. Proč já? Proč já?

Já nechci umřít. Ne teď.

2

Divizní komisař Le Guen mu v telefonu nedal na vybranou:

„Tvoje nálady mi jsou ukradené, Camille, jdeš mi na nervy! Nemám nikoho, rozumíš, vůbec nikoho jiného. Takže ti posílám auto a mazej tam!“

Odmlčel se, a aby to bylo jasné, dodal:

„A už mě vážně přestaň štvát!“

Načež zavěsil. To je jeho styl. Impulzivní. Obvykle si toho Camille nevšímá. Za normálních okolností umí s divizním vyjednávat.

Jenže tentokrát jde o únos.

A ty Camille nechce, vždycky to říkal, existují dvě tři věci, které už dělat nebude, především únosy. Od doby, co umřela Irène. Jeho žena.{1} Upadla na ulici, byla v devátém měsíci těhotenství. Museli ji převézt na kliniku a pak ji unesli. Živou už ji neviděl. Camilla to zdrtilo. Nelze vyjádřit, v jakém se ocitl stavu. Sražený na kolena. Celé dny zůstával jako ochromený, úplně mimo. Když začal blouznit, museli ho vzít do nemocnice. Z jedné kliniky do druhé a pak do několika rehabilitačních ústavů. Je zázrak, že vůbec žije. V to už nikdo nedoufal. Po celé ty měsíce, kdy v práci chyběl, si všichni kladli otázku, jestli se vůbec kdy vzpamatuje. A když se konečně vrátil, bylo to podivné, protože se zdálo, že je úplně stejný jako před Irèninou smrtí, jen zestárl. Od té doby bere jen nedůležité věci. Vyšetřuje zločiny z vášně, rvačky a vyřizování účtů, sousedské zabijačky. Případy, kdy mrtvolu máte za sebou, ne před sebou. Ne únosy. Camille chce, aby mrtví byli mrtví už nadobro, aby se o tom nedalo pochybovat.

Le Guen, který jinak dělá pro Camilla co může, řekl: „Přece jen vyhýbat se živým, to nedává žádné vyhlídky. To můžeme rovnou dělat funebráky.“

„Ale… to přesně taky děláme,“ odsekl Camille.

Znají se už dvacet let, váží si jeden druhého a jeden druhého se nebojí. Le Guen je jakýsi Camille, který se vzdal chození do terénu, Camille jakýsi Le Guen, který se vzdal moci. To hlavní, co je odlišuje, jsou v podstatě dva hodnostní stupně a osmdesát kilo. A třicet centimetrů. Když se to řekne takto, vypadá to jako obrovský rozdíl a je fakt, že když je vidíte pohromadě, hraničí to s karikaturou. Le Guen není moc vysoký, ale Camille je velice malý. Metr pětačtyřicet, dovedete si představit, že na svět kouká zespoda, jako třináctileté dítě. Za to vděčí své matce, malířce Maud Verhoevenové. Její plátna najdete v katalozích desítky muzeí po celém světě. Velká umělkyně a taky náramná kuřačka, žila zahalena cigaretovým kouřem, neustálou mlhou, představit si ji bez toho namodralého oblaku ani nejde. Jí Camille vděčí za své dvě nejpozoruhodnější vlastnosti. Po umělkyni zdědil neslýchaný kreslířský talent, po nenapravitelné kuřačce fetální hypotrofii, takže je z něj muž o sto pětačtyřiceti centimetrech.

Prakticky nikdy se nesetkal s lidmi, na něž by mohl pohlížet z výšky. Zato naopak… Takovýto vzrůst není pouze hendikep. Ve dvaceti letech je to strašlivé ponížení, ve třiceti prokletí, ale od začátku je jasné, že je to osud. Jedna z těch věcí, které vás vedou k používání silných slov.

Díky Irène se Camillova postava stala silou. Díky Irène se zvětšil zevnitř. Nikdy Camille nebyl tak… Hledá slovo. Bez Irène mu chybí i slova.

Na rozdíl od Camilla vypadá Le Guen monumentálně. Neví se, kolik vlastně váží, to nikdy neřekl, někdo to odhaduje na sto dvacet, někdo na sto třicet, někteří dokonce víc, ale to je úplně jedno. Le Guen je ohromný, tlustokožný, s povislými křeččími tvářemi, ale protože má jasný pohled sršící inteligencí, nikdo to nedokáže vysvětlit, muži to nechtějí přiznat, ženy se skoro všechny shodnou: divizní komisař je nesmírně přitažlivý chlap. Těžko to pochopit.

Camille slyšel, jak Le Guen řve. Výbuchy divizního na něj žádný dojem nedělají. Za ta léta… Klidně vzal telefon a vytočil číslo:

„Varuju tě, Jeane, půjdu ten únos dělat. Ale jakmile se vrátí Morel, převezme to, protože…“ – nadechne se a každou slabiku zdůrazňuje tak trpělivě, až se to podobá hrozbě – „já ten případ řešit nebudu!“

Camille Verhoeven nikdy nekřičí. Vzácně. Má autoritu. Je malý, plešatý, lehoučký, ale všichni vědí, že Camille je jako čepel. Ostatně Le Guen nic nenamítá. Některé zlé jazyky tvrdí, že z nich dvou kalhoty nosí Camille. A není to nic k smíchu. Camille zavěsil.

„Do prdele!“

Je to vážně pech. Tím spíš, že únosy tu nemáme každý den, nejsme jako v Mexiku, mohlo se to stát jindy, kdyby měl zrovna volno nebo jiný případ, kdyby byl jinde. Camille praštil pěstí do stolu. Zpomaleně. Protože je to rozvážný člověk. Ani u druhých nemá rád citové výlevy.

Čas kvapí. Vstal, popadl kabát a klobouk, rychle běží ze schodů. Camille je malý, ale chůzi má těžkou. Až do Irèniny smrti byl jeho krok spíš lehký, dokonce mu často říkávala: „Ty chodíš jako ptáček. Vždycky mi připadá, že se vzneseš.“ Irène zemřela před čtyřmi lety.

Zastavuje před ním auto. Camille nastupuje.

„Jak že se jmenuješ?“

„Alexandre, šé…“

Včas se zarazil. Všichni tady vědí, že Camille nesnáší, když mu říkají „šéfe“. Prý mu to připomíná nějakou nemocnici v televizním seriálu. Takové kousavé soudy, to je celý on. Camille je člověk nenásilný, ale občas hrubý. Někdy se rozčilí. Už předtím býval dost nesmlouvavý a s věkem a ovdověním se stal poněkud nedůtklivým, popudlivým. V podstatě mu chybí trpělivost. I Irène se ptávala: „Proč jsi, miláčku, pořád tak nabroušený?“ A Camille jí z výše, dá-li se to takto říct, svého metru pětačtyřicet odpověděl s předstíraným přehnaným údivem: „A jo, to je fakt… Vždyť není důvod být naštvaný…“ Uvážlivý cholerik, hrubián, co umí s lidmi obratně manévrovat, jen málokdo ho hned z počátku pochopí. A ocení. Možná taky proto, že není moc veselý. Camille se nemá moc rád.

Od chvíle, kdy se Camille před třemi lety znovu vrátil do práce, bere všechny stážisty, což je terno pro sekční šéfy, kteří se s nimi nechtějí zatěžovat. On zase naopak nechce vytvořit stálý tým, když ten jeho se tak rozložil.

Mrkl na Alexandra. Mohl by se jmenovat nějak jinak, vůbec nevypadá jako Alexandre. Ale i tak je dostatečně Alexandrem, aby ho převyšoval o čtyři hlavy, což není žádné umění, a nastartoval dřív, než mu k tomu Camille dal pokyn, což je přinejmenším známka čilosti.

Alexandre se řítí jako šíp, rád řídí a je to vidět. Zdá se, že GPS nestíhá dohnat zpoždění, které nabrala na začátku. Alexandre chce svému veliteli ukázat, že řídí dobře, siréna ječí, auto nesmlouvavě přejíždí ulice, křižovatky, bulváry, Camillovy nohy se houpají dvacet čísel nad podlážkou, drží se pravou rukou bezpečnostního pásu. Na místě jsou za necelou čtvrthodinku. Je dvacet jedna padesát. Přestože není příliš pozdě, zdá se, jako by Paříž už dřímala, poklidně, ne jako město, ve kterém se unášejí ženy. „Žena,“ řekl svědek, který zavolal policii. Zjevně byl v šoku: „Unesli mi ji před očima!“ Nemohl se z toho vzpamatovat. Nutno přiznat, že takový zážitek není běžný.

„Zastav mi tady,“ přikazuje Camille.

Camille vystoupil, narovnal si klobouk, chlapec odjíždí. Jsou na konci ulice, padesát metrů od první zábrany. Camille zbytek dojde pěšky. Když má čas, snaží se vždycky k problémům přistupovat zdálky, to je jeho metoda. První pohled je důležitý, takže je dobře, může-li být panoramatický, protože později člověk pracuje s detaily, s nesčetnými fakty, bez odstupu. To je oficiální důvod, kterým sám sobě zdůvodňuje, proč vystoupil sto metrů od místa, kde ho čekají. Druhým důvodem, tím pravým, je, že se mu tam být nechce.

Když kráčí k policejním autům, jejichž majáčky svým světlem ometají fasády, snaží se porozumět svým pocitům.

Srdce mu buší.

Necítí se vůbec dobře. Dal by deset let života za to, aby byl jinde.

Ale ať jde jak chce pomalu, přece jen tam dochází.

Před čtyřmi lety k tomu došlo přibližně stejně. V ulici, kde bydlel a která se trochu podobá této. Irène tam už nebyla. Za několik dní měla porodit, chlapečka. Měla být v porodnici, Camille se rozběhl, utíkal, hledal ji, co všechno jen té noci dělal, aby ji našel… Lítal jako šílenec, ale marně… Pak už byla mrtvá. Noční můra Camillova života začala ve vteřině podobné této. Proto mu srdce buší, tluče, v uších mu hučí. Probudil se jeho pocit provinění, myslel, že se už utišil. Dělá se mu z toho špatně. Cosi v něm křičí, aby utekl, cosi jiného, aby tomu čelil, hruď má jako ve svěráku. Camillovi se zdá, že upadne. Místo toho odsouvá zábranu a vchází do zabezpečeného úseku. Hlídkující strážník ho zdálky zdraví zvednutím ruky. I když všichni majora Verhoevena neznají, všichni ho poznávají. Nevyhnutelně, protože i kdyby nebyl živoucí legendou, s jeho postavou… A s jeho životním příběhem…

„Á, to jste vy?“

„Vypadáš zklamaně…“

Louis se tím dostává do úzkých.

„Ne, ne, ne, ne, to vůbec ne!“

Camille se usmál. Vždycky se mu výborně dařilo Louise vyvádět z konceptu. Louis Mariani byl dlouho jeho pobočníkem, zná ho, jako by byl jeho vlastní.

Zpočátku, po Irènině zavraždění, za ním Louis často chodil do nemocnice. Camille toho mnoho nenamluvil. Jeho hlavní a dokonce jedinou činností se stalo kreslení, dřív pouhá zábava. Po celé dny nedělal nic jiného. V pokoji, v němž jinak Camille udržoval zcela neosobní ráz, se vršily kresby, skici, náčrtky. Louis si v něm zabral místečko, jeden se díval na stromy v parku, druhý na svoje nohy. Tím mlčením si řekli spoustu věcí, ale za slova to přece jen nestálo. Slova nenacházeli. A pak jednou bez varování Camille vysvětlil, že je raději sám, nechce Louise zatahovat do svého zármutku. „Smutný policajt, to není nijak zajímavá společnost,“ řekl. Oba takové odloučení mrzelo. A čas plynul. Když se potom věci začaly zlepšovat, bylo příliš pozdě. Když truchlení odezní, to, co zbývá, je poněkud pusté.

Dlouho se neviděli, jen občas se stýkali na schůzích, na brífinku, při podobných příležitostech. Louis se moc nezměnil. I ve stáří bude stále vypadat mladě, jsou takoví lidé. A stále bude tak elegantní. Camille mu jednou řekl: „I vyšňořený na svatbu vedle tebe vypadám jako bezdomovec.“ Nutno dodat, že Louis je bohatý, náramně bohatý. S jeho bohatstvím je to jako s kily divizního komisaře Le Guena: nikdo je neumí vyčíslit, ale všichni vědí, že je veliké a jistě se neustále rozrůstá. Louis by mohl žít z renty a ještě zabezpečit čtyři nebo pět dalších generací. Místo toho pracuje u kriminální policie. Studoval spoustu škol, které vůbec nepotřeboval, a nabyl vzdělání, jež Camilla nikdy nezklamalo. Louis je vážně kuriozita.

Usmívá se, připadá mu zvláštní setkat se s Camillem takhle neočekávaně.

„Je to tamhle,“ ukazuje za zátarasy.

Camille za tím mladíkem pospíchá. Vlastně tak mladý asi už není.

„Kolik že ti je, Louisi?“

Luis se otáčí.

„Čtyřiatřicet. Proč?“

„Jen tak.“

Camille si uvědomuje, že jsou kousek od Bourdellova muzea. Dost jasně se mu vybavila tvář Hérakla lučištníka. Vítězství hrdiny nad obludami. Camille nikdy nesochal, nikdy na to neměl postavu, a už dávno ani nemaluje, ale dál kreslí, po jeho dlouhé depresi je to dokonce silnější než on, představuje to část toho, čím je, nemůže si pomoci, neustále má tužku v ruce, je to jeho způsob, jak se dívat na svět.

„Znáš Hérakla lučištníka z Bourdellova muzea?“

„Ano,“ odpovídá Louis.

Zatváří se mrzutě.

„Ale říkám si, jestli náhodou není spíš v muzeu Orsay.“

„Jsi pořád stejně otravný.“

Louis se usmívá. Takováhle věta u Camilla znamená: mám tě rád. Znamená to: jak ten čas letí, jak je to dávno, co jsme pracovali spolu? Znamená to taky: prakticky jsme se neviděli, co jsem zabil Irène, co? Takže je zvláštní setkat se spolu na místě činu. Camille najednou cítí potřebu to vysvětlit:

„Jsem tu místo Morela. Le Guen neměl nikoho po ruce. Poslal mě.“

Louis naznačí, že chápe, ale zůstává skeptický. Major Verhoeven přechodně na případu jako tenhle, to je přece jen podivné.

„Zavolej Le Guenovi,“ pokračuje Camille. „Potřebuju týmy. Hned. Vzhledem k pokročilé hodině toho tolik nestihneme, ale zkusíme to…“

Louis přikývl a chopil se mobilu. Vidí to stejně. Takovýhle případ lze brát ze dvou konců. Od únosce, nebo od oběti. První je určitě daleko. Oběť možná bydlí někde ve čtvrti, možná ji unesli v blízkosti bydliště, oba muži na to myslí nejen kvůli Irènině případu, říká to statistika.

Falguièrova ulice. Dnes večer je zjevně obklopují samí sochaři. Jdou prostředkem ulice, jejíž oba konce zahradily zátarasy. Camille zvedá pohled do pater, všechna okna svítí, je to velká show dnešního večera.

„Máme jediného svědka,“ říká Louis, když dotelefonoval. „A místo, kde stálo auto použité k únosu. Technici by tu měli za chvíli být.“

A zrovna přijíždějí. V rychlosti se odstraňují zátarasy, Louis jim ukazuje prázdné místo u chodníku mezi dvěma vozy. Vystupují čtyři technici i se svým nádobíčkem.

„Kde je?“ ptá se Camille.

Major je netrpělivý. Je patrné, že se tu nechce zdržovat. Jeho mobil zavibroval.

„Ne, pane prokurátore,“ říká do něj. „Než k nám ta informace dorazila přes komisařství patnáctého obvodu, bylo na uzavírky už příliš pozdě.“

S prokurátorem mluví suše, na hranici zdvořilosti. Louis se diskrétně vzdálil. Chápe Camillovu netrpělivost. U nezletilé oběti by už spustili celostátní poplach, ale jde o dospělou ženu. Musejí si poradit sami.

„Co žádáte, bude velice obtížné, pane prokurátore,“ říká Camille.

Ještě víc ztlumil hlas. A mluví příliš pomalu. Ti, kdo ho znají, vědí, že to nevěstí nic dobrého.

„Víte, pane, jak tu s vámi mluvím, kolem je“ – dívá se nahoru – „řekl bych tak sto lidí v oknech. Týmy zaměřené na okolí o tom budou informovat dvě stě tři sta dalších. Jestli víte, jak se za takových okolností vyhnout rozšíření zprávy, rád si nechám poradit.“

Louis se v duchu usměje. To je celý Verhoeven. To miluje. Protože vidí, že je takový, jako býval vždycky. Za čtyři roky zestárl, ale pořád je stejně bez zábran. Pro nadřízené občas úplná pohroma.

„Samozřejmě, pane prokurátore.“

Z jeho tónu je jasně patrné, že ať už jde o cokoli, Camille rozhodně nemá v úmyslu právě daný slib dodržet. Zavěsil. Ten hovor mu zkazil náladu ještě víc než okolnosti.

„A vůbec, sakra, kde ten tvůj Morel vězí?“

To Louis nečekal. „Tvůj Morel.“ Camille je nespravedlivý, ale Louis ho chápe. Naložit tenhle případ chlapovi jako Verhoeven, který už tak má sklony ke komplikovanosti…

„V Lyonu,“ odpovídá Louis klidně. „Na evropském semináři. Vrací se pozítří.“

Znovu se vydali na cestu ke svědkovi, jehož hlídá uniformovaný policista.

„S tím jděte někam!“ durdí se Camille.

Louis mlčí. Camille se zastavuje.

„Promiň, Louisi.“

Ale jak to říká, nedívá se na něj, dívá se na své nohy, pak znovu na okna obsazená všemi těmi lidmi hledícími stejným směrem, jako z vlaku odjíždějícího do války. Louis by rád něco řekl, ale co, nemá to cenu. Camille se rozhodl. Konečně se na Louise podíval:

„Hele, budeme dělat jako by…“

Louis si odhrnuje kadeř z čela. Pravou rukou. Odhrnování patky u něho představuje úplnou řeč. Pravá ruka v této chvíli znamená, jasně, souhlasím, budeme dělat jako kdyby. Louis ukazuje na postavu za Camillem.

Je to čtyřicátník. Venčil psa, jakousi věc sedící mu u nohou, kterou Bůh musel stvořit, když byl strašlivě unavený. Camille a pes na sebe pohlédli a okamžitě pocítili vzájemnou nenávist. Pes zavrčel, pak s kňučením couvl, až narazil na páníčkovy nohy. Z nich obou je však při pohledu na Camilla pán ještě překvapenější než pes. Podíval se na Louise s údivem, že někdo takové velikosti se u policie může stát velitelem.

„Major Verhoeven,“ představuje se Camille. „Chcete vidět můj průkaz, nebo mi věříte?“

Louis si vychutnává situaci. Ví, jak to bude pokračovat. Svědek řekne:

„Ne, ne, to je dobré… Já jen, že…“

Camille mu skočí do řeči a zeptá se:

„Že co?“

Svědek se začne zamotávat:

„Nečekal jsem, že… víte… myslel jsem jaksi…“

Dál existují dvě řešení. Buď Camille toho chlápka dotlačí tam, kam od začátku směřuje, a zmáčkne ho tak, až bude žadonit o milost, někdy umí být nelítostný. Nebo toho nechá. Tentokrát toho Camille nechal. Mají tu únos. Naléhavé.

Svědek tedy venčil psa. A viděl, jak unášejí ženskou. Před jeho očima.

„V jednadvacet hodin,“ říká Camille. „Tou hodinou jste si jistý?“

Svědek je jako všichni, když o něčem mluví: v podstatě mluví o sobě.

„Jistě, protože v půl se vždycky dívám na bouračky na No-Limit…! Šel jsem se psem těsně před tím.“

Začnou tím, jak útočník vypadal.

„Viděl jsem ho ze tří čtvrtin, chápete. Ale velký chlap, takový svalovec.“

Má vážně dojem, že jim ohromně pomáhá. Camille na něj zírá, už ho má dost. Vyslýchá ho Louis. Vlasy? Věk? Oblečení? Moc dobře neviděl, těžko říct, obyčejné. Co s tím…

„Dobře. A co to auto?“ povzbuzuje ho Louis.

„Bílá dodávka. Taková, jakou mívají řemeslníci, chápete?“

„Jací řemeslníci?“ vkládá se do toho Camille.

„No, já nevím, třeba… fakt nevím, prostě řemeslníci.“

„A co vás na tu myšlenku přivedlo?“

Je cítit, že Verhoeven výslech přebírá. Chlápek na něj kouká s otevřenými ústy.

Nakonec pronesl: „Řemeslníci takové dodávky mívají všichni, ne?“

„Ano,“ opáčil Camille, „a užívají jich k tomu, že na ně napíšou svoje jméno, telefon a adresu. Je to taková pojízdná reklama zadarmo, víte? Takže co měl napsáno tenhle váš řemeslník?“

„No právě že tenhle tam neměl nic. Já tedy vůbec nic neviděl.“

Camille vytahuje zápisník.

„Píšu si. Říkali jsme tedy… neznámá žena… unesená neznámým řemeslníkem v neidentifikovaném vozidle, zapomněl jsem snad něco?“

Psův páníček propadá panice. Rty se mu chvějí. Obrací se k Louisovi, chtěl jsem prokázat službu, ale to si počkáte, než to zase zkusím.

Camille vyčerpaně zavírá notes a odvrací se. Svědka přebírá Louis. Toto jediné svědectví toho mnoho neříká, musejí si s tím vystačit. Camille poslouchá výslech pokračující za jeho zády. Značka vozidla („ford, možná… Já auta moc neznám, víte, už dávno žádné ne…“), ale obětí je žena („naprosto jistě“). Popis muže zůstává neurčitý („Byl v každém případě sám, neviděl jsem nikoho jiného…“). Zbývá způsob provedení. Násilnický.

„Křičela, bránila se… Vrazil jí ránu pěstí do břicha… Nijak ji nešetřil! Právě tehdy jsem vykřikl. Snažil jsem se ho zastrašit, chápete…“

Camilla toto upřesnění zasáhlo, jako by každá ta rána byla určena jemu. V den, kdy unesli Irène, ji viděl jeden obchodník a bylo to stejné, nic nedokázal říct, nic neviděl, nebo málem. Totéž. Uvidíme. Obrací se a vrací se k nim.

„Kde přesně jste byl?“ ptá se.

„Tamhle…“

Louis se dívá na zem. Chlap natahuje paži a míří ukazováčkem.

„Ukažte mi to.“

Louis zavírá oči. Napadlo ho totéž co Camilla, ale to, co jde udělat Verhoeven, by on nedělal. Svědek táhne psa, jde po chodníku v doprovodu dvou strážníků a zastaví se.

„Asi tak tady…“

Odhaduje, obrací se na jednu i na druhou stranu, zamyšleně se zašklebí, jo jo, asi tady. Camille chce, aby to potvrdil.

„Tady? Ne o kus dál?“

„Ne, ne,“ odpovídá svědek vítězně.

Louis dospěl ke stejnému závěru jako Camille.

„On do ní taky kopal, dokážete si to představit…“ říká ten člověk.

„Dokážu, dokonale,“ připouští Camille. „Takže vy jste tady, to je asi tak kolik?“

Tázavě hledí na svědka.

„… tak čtyřicet metrů?“

Ano, ten chlap s odhadem souhlasí.

„Vidíte, jak tady mlátí ženskou, jak ji unáší, čtyřicet metrů od vás, a vy se statečně zmůžete na co: že vykřiknete.“

Koniec ukážky

Table of Contents

I

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

II

III