Johanna Holmströmová

ASFALTOVÍ ANDĚLÉ

Ukážka z elektronickej knihy

Kniha Zlín / 2014

This work has been published with the financial assistance of FILI– Finnish Literature Exchange.

Tato kniha vychází s finančním přispěním FILI – Informačního centra finské literatury.

Copyright © Johanna Holmström, 2013

Translation and Afterword © Ondřej Vimr, 2014

ISBN 978-80-7473-260-7 (ePub)

ISBN 978-80-7473-261-4 (mobi)

Všem holkám, které si někdy vzaly příliš krátkou sukni.

Obsah

Říjen 2005 Samíra

Kapitola jedna Samíra v Panenské uličce

Říjen 2007 Lejla

Kapitola dvě Jak se zbytky Samířina života schovají a zase objeví

Kapitola tři Řídit autobus umí i cvičená opice

Kapitola čtyři Babička a Morana

Kapitola pět Babylonská věž

Říjen 2005 Samíra

Kapitola šest Nevěsta na útěku

Říjen 2007 Lejla

Kapitola sedm Největší svinstva se schovávají za éčkama

Kapitola osm Mandarin Morning

Kapitola devět Nepříliš nevítaný pronásledovatel

Listopad 2005 Samíra

Kapitola deset Vybírat kamínky z kuskusu

Říjen 2007 Lejla

Kapitola jedenáct Parkour

Kapitola dvanáct Calvin Klein pro holky

Leden 2006 Samíra

Kapitola třináct Nové shledání

Říjen 2007 Lejla

Kapitola čtrnáct Mluv s ní

Leden 2006 Samíra

Kapitola patnáct Tělo je válka

Říjen 2007 Lejla

Kapitola šestnáct Stalo se v Angel Baru

Kapitola sedmnáct Patnácté narozeniny

Kapitola osmnáct Muslimští paparazziové

Kapitola devatenáct Kadeřnictví Katja

Srpen 2006 Samíra

Kapitola dvacet Prouklízet se do ráje

Kapitola dvacet jedna Jak se Samíra v Angel Baru seznámila s Piterem

Říjen 2007 Lejla

Kapitola dvacet dva Tango s Annou

Říjen 2006 Samíra

Kapitola dvacet tři Kdyby všechny holky byly kurvy

Říjen 2007 Lejla

Kapitola dvacet čtyři Amy je Amy a Annie není nikdo

Říjen 2006 Samíra

Kapitola dvacet pět Jak se Samíra připravila o nevinnost

Kapitola dvacet šest Jak Samíra začala sexuálně žít

Listopad 2007 Lejla

Kapitola dvacet sedm Virgo na dně

Listopad 2006 Samíra

Kapitola dvacet osm Piter

Listopad 2007 Lejla

Kapitola dvacet devět Jasmína a skinheadi

Kapitola třicet Tak se krotí muslimka

Kapitola třicet jedna Kontakt

Leden 2007 Samíra

Kapitola třicet dva Jen Bůh mě může soudit

Léto 2007 Samíra

Kapitola třicet tři Vrátit se

Prosinec 2007 Lejla

Kapitola třicet čtyři Lindina malinová rtěnka

Kapitola třicet pět Mahr

Kapitola třicet šest Pod zámkem

Kapitola třicet sedm Padá hvězda

Leden 2008 Lejla

Kapitola třicet osm Žádná Amina Wadudová

Kapitola třicet devět Všechno je lepší, když člověk mluví a modlí se

Kapitola čtyřicet Šúra, porada

Kapitola čtyřicet jedna Vlasy Britney Spearsové

Kapitola čtyřicet dva Únos nevěsty

Kapitola čtyřicet tři Maghrebský sňatek

Březen 2008 Lejla

Kapitola čtyřicet čtyři Hidžáb

Srpen 2008 Lejla

Kapitola čtyřicet pět Hezký holky nemusejí platit

Slovníček arabských výrazů

Román o menšině v menšině (slovo překladatele)

Only God can judge me, is that right?

Nobody else baby, nobody else

All you other motherfuckers get out my business

2Pac

Říjen 2005

Samíra

Kapitola jedna

Samíra v Panenské uličce

Každá vdaná ženská je kurva.

To si řekla Samíra, přehodila si tašku přes rameno a rozhodným krokem se vytratila do Panenské uličky, ruce zastrčené v kapsách krátké černé kožené bundy, bradu zabořenou hluboko v modrém šátku ovázaném kolem krku. Nespoutané a divoké tmavé vlasy se výstavně vlnily na ramenou. Vysoké podpatky klapaly o asfalt.

Podzim. Javory, jeřáby a lži v tichých plamenech, jinovatka v ledových poutech na ranním trávníku.

Za hospodou Bílé noci, kde na svojí dnešní první zastávce nehybně dřepěli alkoholici tělem i duší, už čekal taxík.

Zrychlila. Posledních pár kroků popoběhla. Tašku šoupla na zadní sedadlo, sebe na přední. Taxík se rozjel, zpočátku volně, za zpomalovacím prahem u autobusové zastávky přidal a zmizel.

Říjen 2007

Lejla

Kapitola dvě

Jak se zbytky Samířina života schovají a zase objeví

Jednou v noci, když nemůžu spát, zakopu Samířin život pod trávník před naším balkonem. Železný list rýče zajíždí hluboko do země, v péřové bundě se potím, a pak už do jámy pouštím pytel. Zaházím ho silnou vrstvou hlíny.

Na nebi nejsou vidět žádné hvězdy. Zato na mě blikají televizní obrazovky z potemnělých obýváků řadových domků, kde bydlí šťastné rodiny.

U Jotunenů mají zrovna stažené žaluzie, ale vzpomínám si, jak jsme se Samírou stávaly u jejich okna a dívaly se na soutěže bez zvuku. Hlavu měla tak blízko, že nám splýval dech.

Noc je chladná a pouliční lampy se rozsvítily brzo. Trochu nohou přehrábnu místo, kde jsem kopala, aby nevypadalo tak podezřele, a pak se vrátím stejnou cestou, jakou jsem se sem dostala, přes balkon.

V mámině ložnici se svítí a slyším ji psát na počítači, to zase diskutuje, co ve finské ummě je halál a co harám. Taky nemůže spát. Tak je vzhůru co nejdéle, aby se pomodlila qijám al-lajl, jednu z dobrovolných nočních modliteb. A čas mezi tím tráví tlacháním po síti.

O něco později slyším, jak chodí po kuchyni a sbírá nože a další ostré předměty. Pak je na noc bezpečně uloží do šuplíků a skříněk, protože podle proroka Muhammada se to tak má dělat.

Nazítří ráno je trávník pod naším balkonem uzavřený. Mezi javory je natažená umělohmotná páska s nápisem „POLIISI POLIS“, policie. Obyvatelé našeho a vedlejšího domu stojí kolem jámy, skoro jako na pohřbu. Šeptem se šíří, že tu lidem zmizely různé věci, přehrávače, pneumatiky, ztratil se nějaký pes, takže jsou všichni napjatí, že každou chvíli spatří tlapu nebo kus gumy.

A místo toho: pod silnou vrstvou zeminy tenká plastová taška Alis halál. Překvapené mručení, cvakot zapalovačů. Ve vzduchu se proplétají provazce tabákového kouře. Plastovou tašku podají mně, která stojím až na kraji kroužku přihlížejících a snažím se zmizet pod kapucí bundy. Vezmu ji. Hlavu patřičně skloněnou. Tak dostávám pozůstalost po Samíře i důrazné doporučení, abych to už nikdy nedělala.

Podzim už je za rohem a fouká na mě svůj chlad. A máma, v dlouhém bílém županu, který jí sahá až po kotníky, na hlavě turban z osušky. Počastuje policisty takovým pohledem, že chudáci sklopí zraky, jako by něco nezákonného provedli oni, a ne já, přestože jen dělají svou práci.

Dostali jsme podnět, vysvětluje jeden z policistů, v ohraničeném obdélníku povadlé trávy někdo něco provedl.

„A nejen to. Taky se tu v okolí opravdu ztratily různé věci,“ pokračuje policista, teď už vážněji. „Pneumatiky a…“

„Pneumatiky! Holce není ani patnáct, tak určitě bude běhat od domu k domu a krást pneumatiky!“ křičí máma.

„Taky další věci, cennosti… Člověk nikdy neví.“

„To si pište, že já jsem žádného zloděje nevychovala,“ ohradí se máma.

„Pro tentokrát tomu všechno nasvědčuje,“ konstatuje policista.

Máma chvilku mlčky stojí a pak řekne:

„Mě by teda jen zajímalo, kdo vám ten podnět dal.“

„No, to vám bohužel nemůžeme říct,“ odpoví policista, ale máma zaregistrovala pohyb v koutku oka.

Markku Jotunen udělá několik kroků dozadu a zapálí si cigaretu. Máma přivře oči.

„To mě mohlo hned napadnout,“ zadrmolí, otočí se a očima dá pohlavek všem sousedům, kteří stojí v kroužku kolem vyhasínajícího rododendronu.

Město ho zasadilo v létě, aby se tu zlepšilo životní prostředí, ale stěží přežije zimu.

Potom jde máma domů. Já za ní. Plastová taška mi bouchá o nohy. Zakázaný obsah se vydává na svou poslední cestu po schodech nahoru a do kuchyně.

„Myslela jsem, že už jsme je vyřídily,“ řekne máma a balíček fotografií nechá poklesnout do klína.

Dívají se na nás naše smějící se tváře. Samíra a já, dvě hnědooké holky s pravidelnými zuby a přivřenýma očima. Slunce vytahuje naše tváře z temných stínů.

Máma na mě upře pohled, který projede až k mému nafsu.

„Víš stejně dobře jako já, že si je nemůžeme nechat.“

„Ale to jsou…“

„Harám, Lejlo. Jsou harám. Jak dlouho je máš?“

„Vzala si je Samíra. Když jsi je vyhodila. Šla s nima na smeťák, ale zkrátka… Měla je u sebe, až do té…“

Sedím si na rukou a uhýbám před jejím pohledem. Její palec na mojí tváři. Zakrývá mi žluté plavky s modrými puntíky, nafukovací křidélka, nohy jako hůlčičky useknuté v místech, kde je pohlcuje vodní hladina.

Rty mám pevně stisknuté. Pak cvakne zapalovač a bledý plamen olizuje okraje našich pestrobarevných momentek.

Samíra v baletním úboru, na uhel. Já na tlustém poníkovi, kolem letní zeleň, na popel. Naše tváře přitisknuté k sobě a rozesmáté, až z toho bolí čelisti, požrané ohněm. Samíra mávající křiklavě červenými sáňkami, na rukou palčáky obtěžkané sněhem, div jí nespadnou, vlasy rozpuštěné přes ramena a hnědá manšestrová bunda s kapucí a beránkem, já, je mi asi tak rok, sedím a v klíně mám barevný balíček, Samíra, právě se naučila chodit, kulatý obličejík a tmavé oči, které se dívají do objektivu, a máma a táta, pro jednou září štěstím před třpytivým vánočním stromečkem s červenými koulemi.

Zvednu oči a vidím, že má taky sevřené rty, pak se otočí a nechá oheň ve dřezu, aby proměnil moje vzpomínky v kouř.

Jdu k sobě do pokoje, aniž mi cokoli musí říkat, a otevřu skříňku, která původně stála v obýváku. Měli jsme v ní televizor, ale jednoho dne se máma dozvěděla, že taky obrázky v televizi jsou zakázané, takže musela z domu.

„Harám!“ řekne máma. Zakázané. Do domu, kde jsou obrazy, nikdy nezavítá anděl.

A dům, na který zanevřeli andělé…

Zkoušeli jsme s tátou namítat, že obrázky vlastně nejsou uvnitř televize, ale že létají vzduchem a vůbec neexistují, ale máma to odmítla s tím, že na tom absolutně nezáleží, protože obrázky v televizi jsou stejně většinou plné hříchu. Dávají tam reklamy na tampony v Prorokově jazyce a turecké populární písničky, které jsou všechny jenom o zině. V přírodopisných pořadech dělají opice a lvi zakázané věci a v seriálech se kleje. Ukazovali tam muže, kteří usnuli při poutní modlitbě u posvátné Ka’by v Mekce, a sportovce v elastickém oblečení, které toho odhalovalo víc, než zahalovalo. Takže je lepší se nedívat na nic a radši se věnovat tomu, že si budeme připomínat Boha, dělat zikr. Tak to máma rozhodla a televizi jednou provždy odnesla do sklepa.

Když se máma pro něco rozhodne, nikdo s ní nehne, takže místo po televizi zůstalo prázdné. Ve skříňce jsou balíčky fotek, kterými se prohrabuju tak dlouho, až se zastavím u jedné, na kterou jsem málem zapomněla.

Máma s tátou na pláži kdysi dávno a kdesi daleko. Vzduch je bledě modrý, u obzoru nafialovělý. Prohádali se nocí a oči mají krhavé a ospalé, plné špíny, jak po sobě házeli vším možným, když na sebe začali křičet.

Teď se jejich pohledy setkávají. Přežili noc a vrací se světlo. Brzo se všichni probudí, ptáci mezi květy kaštanů, a pak taxikáři, kteří podřimovali ve svých autech. Ale stejně je to, jako kdyby na celém světě byli sami.

Kolem nich hraje Ribbon in the Sky Stevieho Wondera, jejich ruce se dotknou, na chvíli se podrží. Pak jedna z druhé vyklouzne a nakonec se lehce dotýkají jen poslední konečky prstů. Stevie prsty stiskne, ale jen velmi něžně: „If allowed, may I touch your hand, and if pleased, may I once again, so that you too will understand, there’s a ribbon in the sky for our love…“

Ale všechno to do sebe moc zapadá, aby to byla pravda. Moje máma. Můj táta. Pláž a ráno, které nikdy nepřijde. Takhle mi to táta vyprávěl.

Obrázek je to důležitý. Dokládá, že máma s tátou kdysi byli šťastní. Aby to člověk nezapomněl, potřebuje fotografický důkaz. A já jich mám víc. Schované bezpečně až vzadu ve skříňce, kde je jinak takový chaos, že ani máma, která má jinak dokonalý přehled o úplně všem, nemá na to, aby to tam uklidila. Vždycky si před to jen sedne a povzdychne si:

„Lejlo…“

A já odpovím:

„Jo, jo, neboj.“

A mám klid, dokud zase nedostane tu svoji náladu.

„Do domu, kde jsou obrazy, nechodí andělé,“ řekne máma.

Zeptám se jí, jestli to platí pro celý dům a jak chce v tom případě přinutit lidi, aby si odmontovali satelity, které trčí přes zábradlí každého druhého balkonu, nebo aby si sousedi odhlásili noviny, což ona ostatně udělala už dávno. Zeptám se, jestli to není tak, že andělé nechtějí chodit do prostorů s obrazy, a jestli to tím pádem znamená, že andělé, které bych pořád měla mít v patách a měli by si zapisovat všechny moje špatné a dobré skutky, za mnou ve skutečnosti nemůžou tam, kde jsou obrazy. Taky mi není úplně jasné, jak teda za každým člověkem, muslimem nebo nemuslimem, v jednom kuse může chodit anděl s bločkem v ruce, když obrazy jsou vlastně skoro všude. Připomenu mámě, že ona taky v prostorách s obrazy tráví nějaký ten čas, přinejmenším v metru, kde se na každé volné sedačce válejí noviny zdarma, nebo v práci, když obsluhuje zákazníky, sedí u počítače a na stole má hromady katalogů pro turisty.

Ale máma se nenechá zatáhnout do diskuse o detailech. Jenom mi zopakuje, že mě nemusí zajímat jak, kde a proč, protože Bůh vidí a slyší všechno, a zvlášť dotěrné otázky a holky, které jsou drzé na svoje rodiče.

Samíra mě naučila, že všechno, co člověk najde venku na zemi, si má vzít, protože nikdy nemůže vědět, kdy se mu to bude hodit. Proto Samíra chodila se sklopeným pohledem upřeným na svoje černé tenisky, které kráčely dál a dál.

Všechno, co leží na zemi, někdo ztratil, někdo to potřeboval, takže je to potřebné, prohlásila. A vítězně zvedla hnědožlutý umělohmotný hřeben, který vykukoval zpod žluté šustivé závěje zvadlého lipového listí, a podržela ho proti světlu. Byl skoro jako nový, nechyběl mu ani jeden zub, na rozdíl od většiny hřebenů, které člověk najde.

Když něco najdu na zemi, tak to taky zvednu, zrovna jako Samíra. Gumičky do vlasů, široké i takové ty parádní uzoučké, se kterými se dají dělat krásné culíky. Samíra určitě měla stovku těchhle uzoučkých gumiček, ale měla i široké a hebké. Aby si vlasy občas odpočinuly, jak říkala.

Vždycky, když najdu gumičku do vlasů, pomyslím si, že ji ztratila ona. A naprosto děsivě se mi rozbuší srdce, a rychle jdu za roh, jestli ji tam ještě uvidím, ale jakmile tam přijdu, je ulice i tam vždycky stejně prázdná.

Prázdnota po Samíře. Je všude. Plíživě všechno zahaluje do své nicotnosti, až to nechá úplně zmizet.

Ale na chodníku se pořád válí spousta věcí. Hřebeny, šperky (hlavně náušnice, mám největší sbírku nepárových náušnic na světě), klíče, nalepovací nehty s malými vsazenými kamínky, sponky, mazací gumy, spínací špendlíky, odrazky, rukavice (moje sbírka lichých rukavic je přinejmenším druhá největší na světě), a dokonce boty. To by mě zajímalo, jak se stane, že někdo ztratí botu. A ještě si toho ani nevšimne.

Ve své sbírce bezcenností mám i věci, které kdysi patřily Samíře, jenže už jí nepatří. Občas si nejsem jistá, jestli jí je hlídám, nebo jsem je od ní převzala, ale jedno je jisté. Jsou v tašce, kterou jsem zakopala půl metru pod zem, protože jsem chtěla, aby tam nalezla věčné spočinutí, jenže už den nato ji vykopali a teď leží na zemi u mě v pokoji.

Úplně nahoře v tašce jsou zakrvavené kalhotky a použitá vložka. Kalhotky jsou moje. Přihodila jsem je tam v rychlosti, když taška stejně měla skončit v zapomnění pod zemí, a bylo to lepší řešení, než se je snažit propašovat ke koši kolem máminých očí, které jsou stále na pozoru. Jenže to dopadlo, jak to dopadlo, a mladší policista kvůli vložce hlasitě zařval a odvrátil se, jako by se měl pozvracet, a ten starší sevřel rty. Celkem fejk, když si člověk uvědomí, že za svoji kariéru z lecjakých hromad odpadků nejspíš už taky vyhrabali lidské hlavy a další části těl.

Svým způsobem jejich reakci chápu. Celou dobu, co pod naším trávníkem hledali gumy od auta a satelity, žili v domnění, že jsem kluk. Teprve obsah tašky byl důkazem opaku.

Že jsem kluk, si vlastně myslí dost lidí. A většinou proti tomu nic nemám. Když mám kapuci přes hlavu a pohled zabořený do země, stejně nevidím, co si kdo asi tak myslí. Občas zajdu do Angel Baru, kde vysedávají skini, a to pak postávám na baru nebo u jukeboxu, posadím si hlas trochu níž a mluvím jako oni. Nemají vůbec ponětí, že jsem holka a že mám na hlavě docela slušnou černou kštici, a už vůbec nechci vědět, co by udělali, kdyby to věděli.

Ještě o pár dní později je trávník obehnaný páskou. Myslím, že se policajti snaží odvést pozornost lidí a předstírají, že tam na něčem pracují, i když už je pod naším balkonem nikdo víckrát neviděl.

Kapitola tři

Řídit autobus umí i cvičená opice

V naší rodině se jezdí autobusem. Ne kvůli ekologii, ani že bychom vedli život ve stylu hippies. Zkrátka na auto nemáme a ani ho nepotřebujeme. Máma říká, že máme být rádi, jak bydlíme blízko hromadné dopravy, zastávku autobusu máme hned přede dveřmi a metro, co by dvacetkrát dohodil, podle toho, jak kdo umí házet.

A navíc táta je řidič autobusu. Dřív jsem měla bezva pocit, když jsem si uvědomila, že některé děti do školy vozí jejich táta, zatímco můj vozí všechny ostatní. Teď, když táta spí na pohovce u Rašída, s mámou se pořád hádají a všechno je problém, snažím se už od východu z metra na dálku zahlédnout, kdo sedí za volantem. Když táta, většinou dělám, že ještě někam musím jít. Třeba do knihovny. Nebo do stánku na druhé straně ulice. Jen co autobus odjede, nastoupím do dalšího. Který ovšem staví na opačném konci čtvrti, takže pak musím jít půl kilometru pěšky. Vždycky cestou zajdu do obchodu a něco tam koupím, abych pak doma mohla vysvětlit, že jsem se musela stavit pro pečivo nebo něco mraženého nebo nějakou jinou blbost.

Ale když je slunce moc nízko nebo zrovna prší a po čelním skle stékají provazce vody, vidím jen ruku v černomodrém rukávu s reflexní nášivkou nebo kšiltovku, a ty by mohly patřit komukoli. Nezbývá mi než si to se všemi ostatními namířit šikmo přes ulici přímo k autobusu a nastoupit.

Pokud za volantem sedí táta, většinou se dlouho dívám na svoje boty, až přijde okamžik, kdy musím přiložit kartu ke čtečce, pak se honem podívám na tátu a kývnu hlavou, on taky nepatrně kývne hlavou. Někdy mě chytne za ruku a pošeptá mi, abych to či ono vyřídila mámě. To jsou pak ty dny, kdy se snažím si v autobuse sednout tak, aby mě neviděl ve zpětném zrcátku, a kladu si otázku, proč musí jezdit zrovna na téhle trase, když ví, že jen co doma vlezu do dveří, už se mě máma bude ptát, jestli mě vezl táta.

Vůbec nejhorší je s tátou jet, když je naštvaný na celý svět a jede moc rychle. To jsem celou cestu v sedadle přikrčená, břišní svaly stažené a držím se tyče, až mám úplně studenou ruku. Sem tam někdo utrousí něco o pirátech silnic a pravidlech silničního provozu a já se propadám do sedačky a radši se dívám na krajnici.

Jednou se autobus neodlepil od chodníku a zůstal stát na místě. Zrovna byla špička a nešly zavřít zadní dveře – zůstaly viset zapasované v obrubníku jako semínko z maliny v zubu. Lidi spěchali. Byli naštvaní.

Ze začátku se na tátu snažili pokřikovat, co by měl udělat, ten ale brzo znervózněl. Viděla jsem mu to na očích, jak se potil, snažil se popojíždět, točit volantem, ale nic se nestalo. Dveře byly zaseklé a autobus se ani nehnul. Kašlal na všechny ty dobré rady, které na něj pokřikovaly čím dál vzteklejší hlasy, zkoušel všechny možné triky, různě přidával plyn a brzdil. Autobus se pohnul dopředu a zase sjel zpátky. Na pár decimetrů povolil a pak se zas sesypal jak hromádka z karet.

Minuty ubíhaly. Nálada v autobuse se proměnila. Lidi si začali přihrávat posměšky. Viděla jsem, jak se tvářili. Až pak někdo řekl:

„Zasranej negr,“ a ostatní se smáli a přikyvovali.

Matky s dětmi, důchodci, mladí muži v obleku, všichni čekali, až někdo dostatečně dozraje a řekne to nahlas, aby mohli se smíchem přitakat.

„Debilní vopičáku. Vrať se do Afriky, když ani neumíš řídit autobus!“

Někdo napodobil opici a já jsem čekala. Ve zpětném zrcátku jsem zahlédla tátu. Naše pohledy se na chviličku setkaly a já věděla, že nic neudělá ani neřekne. Ne, když tam jsem já. I kdybych si to přála sebevíc.

Když se autobus nakonec rozjel a táta byl odměněn jízlivým potleskem a pískáním, měla jsem co dělat, abych se nerozbrečela. Bylo to stejné, jako když ve třídě někdo převrátil odpadkový koš Anně na hlavu, ona jen seděla, ani si ho nesundala a ostatní tleskali a ohromně se bavili.

Přitiskla jsem si ruku na pusu a upřeně jsem sledovala, jak ubíhá cesta, rychleji a rychleji, jen co se vysvobozený autobus rozjel vstříc svému cíli. Když jsem vystupovala, nešla jsem k předním dveřím jako obvykle a nezvedla jsem oči. Vystoupila jsem jako kdokoli jiný a cestou domů jsem doufala, že tam nebude máma.

Koniec ukážky

Table of Contents

Říjen 2005 Samíra

Kapitola jedna Samíra v Panenské uličce

Říjen 2007 Lejla

Kapitola dvě Jak se zbytky Samířina života schovají a zase objeví

Kapitola tři Řídit autobus umí i cvičená opice

Říjen 2005 Samíra

Říjen 2007 Lejla

Listopad 2005 Samíra

Říjen 2007 Lejla

Leden 2006 Samíra

Říjen 2007 Lejla

Leden 2006 Samíra

Říjen 2007 Lejla

Srpen 2006 Samíra

Říjen 2007 Lejla

Říjen 2006 Samíra

Říjen 2007 Lejla

Říjen 2006 Samíra

Listopad 2007 Lejla

Listopad 2006 Samíra

Listopad 2007 Lejla

Leden 2007 Samíra

Léto 2007 Samíra

Prosinec 2007 Lejla

Leden 2008 Lejla

Březen 2008 Lejla

Srpen 2008 Lejla